Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

У липні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 484113,87 грн., а також судовий збір в сумі 4841,14 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 12.03.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики №12/03/20-3, згідно умов якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 188328,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладання договору, тобто до 12.06.2020 року. Крім того, 04.01.2022 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору позики №12/03/20-3 від 12.03.2020 року, відповідно до умов якої було внесено зміни в п. 1, 5, 6 та зазначено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 212370,57 гривень, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці, тобто до 12.03.2022 року. Згідно із п. 5 додаткової угоди, позичальник зобов`язався повернути позикодавцю суму позики, визначену в п. 1 Додаткової угоди: 30931,22 грн. до 12.01.2022 року; 9724,38 грн. до 12.02.2022 року; 171714, 97 грн. до 12.03.2022 року. Також, 04.01.2022 року відповідач власноруч підписав розписку, в якій зазначив, що кошти в сумі 212370, 57 грн. він отримав у повному обсязі та зобов`язується повернути цю суму до 12.03.2022 року включно. Сторони узгодили те, що позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, відповідно п. 11 договору у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Пунктом 16.3 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями договору, в тому числі щодо своєчасного повернення позики. Позивач вказує, що станом на 10.07.2023 року відповідач свої зобов`язання за договором не виконав та не повернув платіж згідно із договором, та його заборгованість складає 484113, 87 грн. Крім того, в п. 9 договору сторони погодили, що у випадку зміни курсу у п. 1 цього Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «Приватбанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором. Посилаючись на викладене, в також з огляду на те, що відповідач не бажає в добровільному порядку повернути суму отриманого боргу, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивач після відкриття провадження у справі з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач відзив на позов до суду не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 12.03.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики №12/03/20-3, згідно умов якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 188328,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладання договору, тобто до 12.06.2020 року. Крім того, 04.01.2022 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору позики №12/03/20-3 від 12.03.2020 року, відповідно до умов якої було внесено зміни в п. 1, 5, 6 та зазначено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 212370,57 гривень, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці, тобто до 12.03.2022 року. Згідно із п. 5 додаткової угоди, позичальник зобов`язався повернути позикодавцю суму позики, визначену в п. 1 Додаткової угоди: 30931,22 грн. до 12.01.2022 року; 9724,38 грн. до 12.02.2022 року; 171714, 97 грн. до 12.03.2022 року. 04.01.2022 року відповідач власноруч підписав розписку, в якій зазначив, що кошти в сумі 212370,57 грн. він отримав у повному обсязі та зобов`язується повернути цю суму до 12.03.2022 року включно. Відповідно до п. 11 договору, у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Пунктом 16.3 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями договору, в тому числі щодо своєчасного повернення позики. Факт передачі та отримання коштів було зафіксовано в письмовій розписці. Позивач вказує, що станом на 10.07.2023 року відповідач свої зобов`язання за договором не виконав та не повернув платіж згідно із договором, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Крім того, в п. 9 договору сторони погодили, що у випадку зміни курсу у п. 1 цього Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «Приватбанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором. На час розгляду справи доказів на підтвердження визнання зазначеного договору та розписки недійсними, суду не надано, як і не надано доказів фактичного не отримання відповідачем від позивача коштів в позику. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписки, які посвідчують передання йому визначеної грошової суми. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Як передбачено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стороною позивача пред`явлено вимогу про стягнення коштів за договором позики із нарахованою сумою неустойки в загальному розмірі 484113,87 грн., на підтвердження чого суду було надано розрахунок заборгованості. Стороною відповідача зазначений розрахунок не спростовано, як і не спростовано обґрунтування позовних вимог, а відтак суд приймає до уваги наданий стороною позивача розрахунок, який підтверджує як суму основної заборгованості, так і суму неустойки, які підлягають стягненню з відповідача, в зв`язку з неналежним виконанням ним фінансових зобов`язань за укладеним договором позики. Слід вказати, що стороною відповідача в ході розгляду справи жодними доказами обґрунтування позову не спростовані, як і не надано суду доказів на підтвердження належного виконання договірних зобов`язань. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в порушення вищезазначених приписів закону та письмового договору позики, відповідачем не було повернуто борг в обумовлені договором строки, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними, в зв`язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, за правилами ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved