Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом про поділ майна подружжя посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] з 29.07.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.10.2022 року було розірвано. В період шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано транспортний засіб марки «AUDI» [NUMBER] , який був зареєстрований за [PERSON] . У вересні 2022 року позивач дізналася , що 02.08.2022 року відповідач продав автомобіль, але частину коштів за продаж автомобіля відмовився віддавати позивачу. При укладанні договору купівлі-продажу автомобіля позивач не була присутня, згоду на продаж не надавала. Тому просить суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості вказаного вище автомобіля в розмірі 96 800,00 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2023 року відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.07.2023 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просить суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що продаж автомобіля здійснював за погодженням з позивачем та передав їй половину коштів від продажу. Відзиву на позов не подавав. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, 29.07.2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.10.2022 року шлюб розірвано. За час шлюбу сторонами був набутий у власність автомобіль «AUDI А6», 2003 року випуску [NUMBER] , дана обставина сторонами не заперечується. З відповіді Головного сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 14.09.2022 року на запит адвоката Ніколаєнко В. вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів 02.08.2022 року в ТСЦ № 8044 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві автомобіль марки «AUDI А6», 2003 року випуску [NUMBER] , що перебував на реєстраційному обліку на ім`я [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2022 року № 8044/2022/3307569 було перереєстровано на ім`я [PERSON] . Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Заперечуючи проти позову відповідач наполягає на тому, що розпорядився спільним автомобілем за згодою позивача та після відчуження передав їй половину коштів. Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У пункті 30 (абз.2) постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при поділі. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України). В контексті вказаних норм матеріального права, фактичні обставини справи свідчать про правомірність вимог [PERSON] в частині стягнення грошової компенсації за частку у спільному сумісному майні подружжя, вибуття якого із спільної сумісної власності подружжя відбулося поза волею позивача. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). На виконання вимог ЦПК України відповідачем не надано жодного доказу не підтвердження факту розпорядження спільним автомобілем зі згоди [PERSON] та факту передачі їй частини коштів від продажу спірного автомобіля. В порядку поділу спільного майна подружжя суд стягує грошову компенсацію з відповідача 1/2 частини вартості автомобіля марки «AUDI А6», 2003 року випуску [NUMBER] , що відчужений [PERSON] без згоди позивача. В матеріалах справи міститься звіт про оцінку автомобіля марки «AUDI» моделі «А6», 2003 року випуску [NUMBER] , вартість зазначеного позивачем майна становить 193 600,00 грн. Оскільки вартість автомобіля відповідачем не оспорювалася, суд приймає її за основу. Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає вартості автомобіля марки «AUDI А6», 2003 року випуску [NUMBER] в розмірі 96 800,00 грн. Що стосується вимоги позивача про визнання автомобіля марки «AUDI» моделі «А6», 2003 року випуску [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя, то в даному випадку враховуючи презумпцію спільності майна подружжя окремого визнання спільною сумісною власністю подружжя не потребує. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати в сумі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial