Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою [PERSON] з 04.12.2013 року по 11.07.2022 року. Також позивач просить визнати спільним сумісним майном [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] житловий будинок загальною площею 69,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3223188000:01:022:0048 та земельну ділянку загальною площею 0,1232 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 3223188000:01:022:0048. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що в період з 12.11.2011 року по 23.09.2013 року знаходився у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , про що є відповідне рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 23.09.2013 року по ц.с. 413/5750-13-ц про розірвання шлюбу. Примирившись із відповідачем та повністю наладивши сімейні стосунки з осені 2014 року вони знову почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від цього шлюбу є спільна дитина [PERSON] 23.05.2011 року, про що є відповідний запис зроблений відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сніжнянського міського управління юстиції у Донецькій області від 14.06.2011 за №219. В інші шлюби сторони не вступали. Вони познайомились у 2006 році і з того часу фактично розвивали стосунки. До 2010 року вони проживали в Донецькій області. Будучи працевлаштованими на території Обухівського району тривалий час знімали квартири за різними адресами. З грудня 2015 року були взяті на облік внутрішньо переміщених осіб, про що є відповідні довідки. Так сторони в період з 2010 року по час звернення до суду із позовною заявою разом проживали як одна сім`я, виховували спільну дитину, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, тобто складали сім`ю у розумінні ч.2 ст. З Сімейного кодексу України. З грудня 2016 року сторони разом проживали за адресою [ADDRESS] , а з 2020 року разом переїхали жити за адресою [ADDRESS] . В вересні 2018 року позивач та відповідач придбали нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 69,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3223188000:01:022:0048, вартістю 292000 (двісті дев`яносто дві тисячі) гривень, 00 копійок та земельну ділянку загальною площею 0,1232 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] , з кадастровим номером 3223188000:01:022:0048, вартістю 292000 (двісті дев`яносто дві тисячі) гривень 00 копійок. Договори купівлі-продажу майна за взаємною згодою сторін були оформлені на ім`я [PERSON] , та в реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстрований на ім`я відповідача. [PERSON] . На час купівлі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] даний житловий будинок не був придатний до проживання. Після його придбання вони ще два роки фактично не могли ним користуватись робили відновлювальний ремонт. Таким чином в період фактичного перебування у шлюбі вони за спільні кошти зробили капітальний ремонт будинку і згодом переїхали туди жити. Він самостійно робив ремонт будинку, а саме замінив старе покрівельне покриття на нове, встановив теплу підлогу в будинку, поміняв електричну проводку та зробив реставрацію стін, сторони поклеїли нові шпалери, встановили водопостачання до будинку, купили нові меблі та побутову техніку (дивани, шафи, холодильник, чайник, посуд, пральну машину та інші предмети вжитку), облаштували дитячу кімнату та привели в порядок присадибну ділянку, висадили молодий сад. За спільні кошти також були встановлені пластикові вікна, міжкімнатні та вхідні двері, поліпшені умови ванної кімнати, придбані та встановлені унітаз, раковина, ванна. Фактично вони придбали будівельні матеріали, які використали для ремонту на суму 85 261 грн. 63 коп. (вісімдесят п`ять тисяч двісті шістдесят одна гривна 63 копійки), крім того витратили кошти на придбання техніки та меблів, предметів комфорту для сім`ї. Оскільки вищевказаний будинок був придбаний ними в період їхнього спільного проживання однією сім`єю, він вважає, що відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України, цей будинок належить йому та відповідачу на праві спільної сумісної власності, та на нього поширюється положення глави 8 Сімейного кодексу України, тобто кожному з них належить 1/2 частка зазначеного будинку, та відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України, розпоряджатися цим майном необхідно за взаємною згодою. Він неодноразово звертався до відповідача з приводу поділу спільно набутого майна в позасудовому порядку, проте відповідач відмовилась і вважає спірне майно її власністю, вона буде розпоряджатись ним на власний розсуд, без його згоди, оскільки в офіційному шлюбі вони не знаходяться і вона не визнає його право власності на частку у спільному майні подружжя. Відповідач не бажає добровільно поділити спільне майно, в результаті чого він вимушений звертатись до суду та просить суд: встановити факт, що позивач та відповідач [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з грудня 2013 року до червня 2022 року; визнати майно придбане в період спільного проживання як одна сім`я чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу спільною сумісною власністю. 15.07.2023 року винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків, позивачеві надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення вказаних недоліків. 04.10.2022 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання. 03.02.2023 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Пояснив, що вони з відповідачкою проживали разом з 2010 року однією сім`єю, бувало розлучались, але потім сходились. Фактично вони постійно проживали разом однією сім`єю до 2022 року, розійшлись навесні 2022 року. Відповідачка відмовляється ділити майно. Він після навчання відразу був працевлаштований на Трипільській ТЕС. Відповідачку він знає з 2006 року, вони навчались разом. Відповідачка тричі була в декретній відпустці. Від шлюбу в них є спільна дитина. Відповідачка ще двічі була в декреті по сурогатному материнству. Він весь час працював на Трипільській ТЕС та в ОСББ. Їхня спільна дитина постійно проживала разом з ними. В 2012 році вони приблизно півроку не проживали разом, а потім розлучились 2013 році, що підтверджується рішенням суду. За час спільного проживання вони відкладали кошти для придбання житла, оскільки постійно проживали на орендованих квартирах. В подальшому придбали будинок, земельну ділянку та машину. Перед придбанням будинку вони довго шукали варіанти. Придбаний будинок був в занедбаному стані та після придбання вони зробили там ремонт, повністю замінили дах, оскільки він був пошкоджений внаслідок пожежі. Кухню в придбаному будинку вони зробили з фундаменту. В будинку все нове, вони все перероблювали. Потім відповідачка запропонувала йому, щоб вона піде на сурогатне материнство, на що він погодився, першу дитину по програмі сурогатного материнства відповідачка народила в обласній лікарні в 2018 році, він був присутній під час пологів. Він на той момент працював на Трипільській ТЕС начальником зміни електроцеху. Під час придбання будинку вони домовились, що оформлювати майно будуть на відповідачку, ніяких суперечок з приводу цього в них не було. Йому не було відомо про іншого чоловіка відповідачки. Після розірвання шлюбу вони поновили свої стосунки у 2013 році, періодично вони розходились, але потім знову починали жити разом, вели спільний побут, в них були спільні фінанси, спільний відпочинок, спільні плани. Інколи з ними проживали його брат і сестра відповідачки. Відповідачка також працювала на Трипільській ТЕС і заробляла достатньо. Після розлучення він сплачував кошти на дитину добровільно, перераховував на карту. У 2014-2017 році відповідачка отримувала заробітну плату приблизно 6-7 тисяч гривень. За оренду квартири вони платили 4,5 тисяч гривень, а перед тим раніше вони винаймали будинок в с. Трипілля Обухівського району Київської області за 700 гривень. За час спільного проживання з відповідачкою вони знімали 5-6 різних квартир. 05.07.2018 року в період набуття майна вони були разом, що підтверджується спільним фото, інші фото були втрачені. В 2018 році вони також разом відпочивали в Єгипті. Під час участі в програмі сурогатного материнства в офіс з відповідачкою він не їздив, відповідачка їздила сама, оскільки для цієї програми є умова, щоб жінка була одинокою, в агентство вона надавала рішення про розірвання шлюбу. Останні 2-3 тижні перед пологами відповідачка проживала в місті Києві окремо від нього, оскільки це передбачено договором про сурогатне материнство. Кошти на придбання майна вони відкладали із заробітної плати, основна сума цих коштів була отримана від участі у програмі сурогатного материнства. Конкретної мети на що вони відкладали кошти в них не було, вони не відкладали їх спеціально для придбання будинку, але планували придбати будинок разом. Під час вибору будинку вони разом його оглядали, підбирали, домовлялися. Цей будинок вони дивились декілька разів і приблизно місяць думали чи купувати. Про укладення договору купівлі-продажу йому було відомо, але він не пам`ятає чи був присутній у нотаріуса під час укладення. Під час укладення договору купівлі-продажу у нотаріуса він не був присутній, оскільки був на роботі. Гроші на придбання майна зберігались в орендованому будинку де вони проживали. В спірному будинку вони почали проживати приблизно через 1,5-2 роки, оскільки вони робили ремонт. Представниця позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Надала аналогічні пояснення. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, а саме в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.02.2014 року по 01.05.2017 року та з 15.11.2018 року по 18.01.2021 року, щодо інших позовних вимог заперечила та просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що вона з відповідачем дійсно перебувала в зареєстрованому шлюбу в період з 2011 року по 2013 рік, потім вони розлучились та не проживали спільно з липня 2013 року оскільки вона переїхала до своїх батьків. Вона зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів, однак потім його забрала, оскільки вони з позивачем домовились щоб він сплачував добровільно по 1\~800 гривень щомісячно на банківську карту. Потім вона приїздила до нього на Новий рік з дитиною, він намагався примиритися, і в лютому місяці вони знову почали проживати разом, але їх стосунки були не постійними, він не брав участі у вихованні дитини. В 2016 році вони переїхали в м. Українка Обухівського району Київської області, в серпні місяці 2016 року до них також переїхав жити його брат, та періодично приїздила її сестра з своїм сином. В подальшому через брата позивача вони вирішили розійтись, але проживала вони разом, оскільки вони не мала коштів, щоб окремо винайняти квартиру. Потім вона вирішила через мережу інтернет продати яйцеклітини, а в подальшому прийняти участь у програмі сурогатного материнства, після чого приїхала до клініки, пройшла обстеження, а в серпні місяці уклали договір про сурогатне материнство, а в подальшому народила дівчинку. Весь цей час вона проживала в квартирі з відповідачем в м. Українка Обухівського району Київської області, однак статевих стосунків між ними не було, вони з дитиною жили самі по собі. Спільну фото сесію з позивачем ми зробили для дитини. Після того як вона отримала компенсацію за участь у програму сурогатного материнства, вона почала придивлятись будинок для придбання. В листопаді 2018 року позивач знову почав з нею примирятись і ми знову вирішили знову спробувати проживати разом і у груді 2018 року вони знову стали проживати як сім`я і робили ремонт. В січні 2021 року позивач з`їхав на зйомку квартиру в м. Українку Обухівського району Київської області, після цього в травні 2021 року вони зійшлися, через пів року знову припинили стосунки, позивач шукав житло. До травня 2022 року вони ще проживали разом і ще з ними жив брат позивача зі своєю дівчиною. Компенсацію за участь у програму сурогатного материнства вона отримувала від агенції. Позивач знав про укладення договору купівлі-продажу, але пішов на роботу. Свої кошти вона зберігала в своєї подружки [PERSON] в м. Ірпінь Київської області, а коли укладався договір купівлі-продажу подруга привезла їй кошти до нотаріуса. Під час її вагітності за програмою сурогатного материнства вона не підтримувала стосунків з позивачем. Її участь у програмі сурогатного материнства вона з позивачем не погоджувала. Позивач не їздив з нею в агенцію чи в лікарню, вона все робила самостійною. Під час вагітності за програмою сурогатного материнства вона працювала на Трипільській ТЕС, і була в декретній відпустці. Під час вагітності за програмою сурогатного материнства вона не залежала від позивача, він лише забирав їх спільну дитину зі школи та інколи приїздив до дитини, але разом вони не проживали. Позивач брав участь у ремонтних роботах придбаного нею будинку, але ці вже було після купівлі будинку та відновлення стосунків. В 2016 році вона отримувала заробітні плату приблизно 5-6 тисяч гривень на місяць, також позивач сплачував її аліменти на утримання дитини в розмірі 1\~800 гривень щомісячно. В 2016 році вона знімала квартиру в м. Українка Обухівського району Київської області, з нею також проживав брат позивача та її сестра, яка також давала кошти на оренду квартири. Брат позивача не давав кошти на оренду квартири. В жовтні 2018 року вони почали прибудинкову територію біля придбаного будинку, а в грудня 2018 році розпочали ремонт будинку. Інших будинків в них не було. Позивач допомагав їй з ремонтом будинку задля того, щоб створити житлові умови для їх спільної дитини. Під час пологів за програмою сурогатного материнства позивач присутній не був, він приїхав пізніше. Біологічних батьків народженою дитини вони проводжали разом, оскільки вона також виїжджала. В той період вони не вели спільного господарства, вона не готувала йому їжу, він не купував їй одяг тощо. Кошти, які вона отримала від участі у програмі сурогатного материнства вона зберігала для купівлі і ремонту будинку. Вони з позивачем проживали разом з 01.02.2014 року по 01.05.2017 року та з 15.11.2018 року по 18.01.2021 року, а в інші періоди вони разом не проживали. Кошти за участь у програмі сурогатного материнства, це компенсація за незручності у зв`язку з вагітністю прийом гормональних ліків, ін`єкції, обмеження у харчуванні, пересуванні, зміна психоемоційного стану, зміна тіла, не можна було підіймати важкого, післяпологовий будинок, зміна стану здоров`я. позивач не приймав участь у придбанні будинку та набуття коштів на його придбання. В 2019 році позивач придбав собі автомобіль, вона погодилась. На час укладення договору сурогатного материнства вона з позивачем не перебувала у стосунках, під час укладення договору купівлі-продажу будинку, позивач надав заяву про те, що будинок купується не за спільні кошти, ому було відомо про укладення договору купівлі-продажу, він цей договір не оскаржував. Компенсація за участь у програмі сурогатного материнства це особиста шкоди її здоров`ю, а не заробіток, оскільки вагітність це не робота, оскільки такий стан відбувається цілодобово. Під час пологів, були наявні ризики і тому виплачується компенсація. Участь у програмі сурогатного материнства не можна вважати торгівлею дітьми, а компенсація за участь у програмі вважається відшкодуванням завданої моральної шкоди. Також просила застосувати строки позовної давності. Свідок [PERSON] , будучи кумом позивача, в судовому засіданні пояснив, що вони познайомились в 2012 році, товаришували до минулого літа, доки позивач та відповідачка не розлучились. В цей час в них були сімейні відносини, вони разом проживали в м. Українка Обухівського району Київської області, потім в с. Трипілля Обухівського району Київської області, потім знову в м. Українка Обухівського району Київської області. Він часто приходив до них в гості. Позивач витрачав кошти на будівництво та ремонт, на заняття дитини. В 2019, 2020 роках вони разом їздили на відпочинок до Єгипту, разом ходили в кіно, на прогулянки, разом розплачувались за покупки. Позивач розповідав йому, що вона придбали ділянку, він запрошував його туди, вони туди ходили. Також він разом з позивачем разом працювали в будинку, відповідачка привозили їм продукти харчування, до минулого року позивач проводив роботи в будинку, і він йому допомагав, доки відповідачка не вигнала позивача. Йому було не відомо про участь відповідачки у програмі сурогатного материнства до її пологів, він дізнався вже після пологів, а до цього думав, що то спільна дитина позивача та відповідачки. Позивач розповідав йому, що підтримував відповідачку під час вагітності, підвозив її, також казав, що був присутній під час пологів. Коли позивач та відповідачка проживали разом в двокімнатній квартирі в м. Українка Обухівського району Київської області, з ними також проживали брат позивача та сестра відповідачки. Загалом вони нормально проживали, але інколи в них виникали сварки. Свідок [PERSON] , будучи братом позивача, в судовому засіданні пояснив, що знає відповідачку з 2009 року, він проживав разом з позивачем та відповідачкою у 2017-2018 роках. Позивач з відповідачкою проживали разом як одна сім`я, разом готували, їли, відпочивали, святкували свята, вели спільний побут. До розлучення з позивачем у відповідачки не було інших стосунків, між ними було нормальні стосунки. Йому було відомо про участь відповідачки у програмі сурогатного материнства. Свідок [PERSON] , будучи товаришем позивача з 2010 року, в судовому засіданні пояснив, що вони товаришували сім`ями, відпочивали разом, допомагали. Позивач та відповідачка постійно проживали разом спочатку в м. Українка Обухівського району Київської області, потім в с. Трипілля Обухівського району Київської області. Окремо позивач та відповідачка не проживали. Сторони разом купували будинок, разом ремонтували його, позивач там працював, а він йому допомагав. Про те, відповідачка брала участь у програмі сурогатного материнства, він дізнався після пологів. Він бував в них в гостях,вони спілкувались,ходили разом в театр. Вони трьома сім`ями товаришували і зустрічались майже кожен тиждень. Позивач та відповідачка проживали як одна сім`я, в них було одне ліжко на двох, вони разом здійснювали покупки. Також з ними тимчасово проживав брат позивача та сестра відповідачки. Про те, що позивач з відповідачкою були розлучені йому було відомо. Свідок [PERSON] , будучи колегою позивача, в судовому засіданні пояснив, що він знайомий з сім`єю [PERSON] з 20110 року, вони познайомились на роботі. Позивач та відповідачка постійно були разом. Їхні діти навчаються в одному класі. Вони товаришували сім`ями, разом відпочивали, ходили на пікніки. В 2019 році позивач та відповідачка окремо проживали на протязі декількох місяців, а потім помирились. Вони проживали як одна сім`я. Про те, що відповідачка брала участь у програмі сурогатного материнства йому стало відомо після пологів. Свідок [PERSON] , будучи колегою позивача, в судовому засіданні пояснив, що знає його з 2010 року, вони познайомились на роботі. Позивач та відповідачка були парою, разом проживали та працювали. В спірному будинку був пошкоджений внаслідок пожежі дах, вони зверталися до нього за допомогою як до члена профспілки і навесні 2019 року їм було виділено 15\~000 гривень на ремонт даху будинку. Позивач та відповідачка були парою, вони разом святкували свята, всі оточуючі сприймали їх як пару. В 2019 році відповідачка була вагітною вдруге, оскільки в них вже була спільна дитина, однак про те, що відповідачка приймала участь у програмі сурогатного материнства він дізнався після пологів. Позивач з роботи на пологи відпрошувався на роботі, позивач говорив йому, що був присутній під час пологів. Позивач та відповідачка спочатку проживали на орендованій квартирі, а потім придбали будинок. Позивач розповідав йому про те, що вони купують будинок. Відповідачка часто приходила на роботі до позивача, вони добре спілкувались, разом святкували день енергетика і поводили себе, як пара. Ключами вони обмінювались, автомобілем користувались разом, а в 2022 році позивач пішов жити на орендовану квартиру. Свідок [PERSON] , будучи сусідом, в судовому засіданні пояснив, що в нього з позивачем та відповідачкою дружні відносини, вони сусіди по межі земельних ділянок. Позивач та відповідачка проживали разом однією сім`єю, жили добре, разом відпочивали, разом робили ремонт в будинку. Коли він показував спірний будинок, позивач та відповідачка разом приїздили його дивитися і мали намір купити, це було приблизно влітку восени 2017-2018 років, більш точно він не пам`ятає. Коли вони приїздили дивитись будинок, то представились, як сім`я. восени вони почали проводити будівельні робити, та благоустроювати сад. Купували будинок для проживання, але там необхідний був ремонт. Керував ремонтом позивач, але і відповідачка теж інколи приїздила. Вони поводили себе як одна сім`я. Свідок [PERSON] , будучи сестрою відповідачки, в судовому засіданні пояснила, що іноді вона проживала зі своєю сестрою та її чоловіком, також з нею проживав її син. Відповідачка приймала участь у програмі сурогатного материнства. Стосунки між позивачем та відповідачкою були нормальні. Готували їсти та ніше по домашньому господарству вони робили всі разом у кого вільний час. Коли відповідачка купувала будинок, вона з позивачем не підтримувала сімейних відносин, в них просто були гарні відносини а не сімейні і проживали вони в одному помешканні. Станом на цей час в позивача з відповідачкою також збереглись нормальні відносини, вони нормально спілкуються, тиждень тому разом їздили в с. Витачів Обухівського район Київської області для того, щоб підібрати відпочинок дитині. Коли вони проживали разом вона з сином, позивач та відповідачка, продукти харчування вони всі купували потрохи, однак спільних покупок в позивача з відповідачкою вона не бачила, спільно до лікаря вони також не ходили, позивач не допомагав відповідачці у побуті. Відповідачка самостійно шукала варіанти програм сурогатного материнства, позивач не знав про її наміри приймати участь у програмі сурогатного материнства. Коли відповідачка була в пологовому будинку, вона приїздила до неї, позивача вона в пологовому будинку не бачила. Відповідачка приблизно на протязі двох місяців проживала на орендованій квартирі в м. Києві, позивач та мне був, а вона була. Після пологів під час виписки з пологового будинку відповідачка була сама, позивача не було. Також після пологів відповідачки, вона з нею їздила в Луганську області на ювілей до їхньої бабусі, позивача з ними не їздив. Їй позивачка розповідала, що бере участь у програму сурогатного материнства, щоб за отримані кошти придбати власне житло. Позивач був присутній перед купівлею будинку при його огляді, оскільки позивачка в цьому не розуміється. Позивач з відповідачкою разом проживали на орендованій квартирі, потім разом переїхали в будинок. Позивач робив ремонт в будинку, щоб створити умови проживання для дитини. Вона постійно проживала в м. Одеса, а до сестри з чоловіком вона приїздила періодично на декілька днів кожного місяця, було що й на два тижні. За оренду квартири вона не платила і позивач також не платив, через що між позивачем та відповідачкою іноді виникали сварки. За оренду квартири платила відповідачка. Відповідачка деякий час проживала в м. Києві, оскільки це було передбачено договором про сурогатне материнство, що вона мала проживати неподалік пологового будинку. В орендованій квартирі в м. Українка Обухівського район Київської області був один холодильник на двох, вони ночували в окремій кімнаті. Позивач та відповідачка окремо проживали в 2012 році і в 2018-2019 роках, вони винаймали окремі квартири. Останнього разу позивач та відповідачка розійшлись в 2022 році. Позивач та відповідачка сплату комунальних послуг не ділили. Про фінансові розрахунки між позивачем та відповідачкою їй нічого не відомо. Щоб позивач готував, вона не бачила, інколи щось легке. Одного разу вона разом з позивачем та відповідачкою обрали ювелірні вироби, інших вартісних покупок вони разом не здійснювали. Будинок було придбано за власні кошти відповідачки, які вона отримала за участь у програму сурогатного материнства, кошти в неї були в іноземній валюті, про виплату домовлялась відповідачка, а чи позивач домовлявся, їй не відомо. Під час укладення договору вона присутньою не була. Кошти, які відповідачка отримала за участь у програмі сурогатного материнства вона зберігала. Були випадки, що відповідачка повертала кошти позивачу, коли він здійснював якісь покупки, скидала на картку. За оформлення документів на будинок було витрачено 1\~500 євро та ремонт за ремонт в будинку витрати несла також відповідачка, за кошти, які були виплачені як компенсація за участь у програму сурогатного материнства вдруге. Вдруге відповідачка приймала участь у програмі сурогатного материнства у 2019 році. Проживати в будинок вони переїхали в березні 2020 року. У відповідачки був інший співмешканець [PERSON] 2013 році. В позивач з відповідачем були добрі стосунки, спільний побут, спільно харчувалися, спали переважно на одному ліжку, періодично проживали як чоловік та жінка. Відповідачка до 2014 року проживала в м. Красний Луч Луганської області, а потім переїхала в м. Українка Обухівського району. Інших сімей а ні в позивачка, а ні у відповідачки не було. Свідок [PERSON] , будучи подругою відповідачки з 2017 року, в судовому засідання пояснила, що позивача вона не знає, відповідачка розповідала їй що розлучена з ним, називала його колишнім чоловіком. В її присутності позивач ніколи не телефонував відповідачці, на зустрічах з відповідачкою, його ніколи не було. Відповідачка ніколи не розповідала їй про його допомогу чи підтримку. Зі слів відповідачки, вона приймала участь в програму сурогатного материнства, щоб за отримані кошти придбати власне житло. Вони приїздила до неї на орендовану квартиру в м. Києві, там вона проживала сама, в квартирі не було ніяких речей позивача. В пологовий будинок до відповідачки вона також приїздила, позивача там вона не бачила. Відповідачка розповідала їй, що за кошти отриманні за участь у програмі сурогатного материнства вони купила будинок, інших вартісних покупок крім телефону відповідачка не робила. Ремонт в будинку також робився за кошти отримані за участь у програму сурогатного материнства. В пробачному будинку відповідачки вона також була, позивач там також був, відповідачка розповідала їй, що впустила позивача в будинок та намагалась налагодити з ним стосунки. Присутність чоловіків на пологах по програму сурогатного материнства заборонена. Також вона була в орендованій відповідачкою квартирі в м. Українка Обухівського району Київської в 2017 році, та тоді було багато мешканців. Зі слів відповідачки вона зустрічалась з [PERSON] і [PERSON] . З відповідачкою вона зустрічалась відпочивати приблизно 5-7 разів на рік. На сімейних святах відповідачки вона не була. Коли вона була в будинку в с. Трипілля Обухівського району Київської області, речей позивача там не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідачка була учасницею програми сурогатного материнства, вона на той час працювала в цій агенції, коли до них звернулась відповідачка, ми підшукували їй можливі варіанти для укладення договору сурогатного материнства. Кошти, які відповідачка отримала за участь у програмі сурогатного материнства, є компенсацією за втрату здоров`я. позивача вона не знає. Вона бачилась з відповідачкою 1 раз на місяць, вони спілкувалися, вона передавала їй кошти. Вона ніколи не бачила позивача ні в агенції, ні в клініці. Зі слів відповідачки вона знала, що в неї є чоловік, але вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі, в неї не було ніяких фактичних відносин, оскільки за наявності чоловіка, для участь у програмі сурогатного материнства, необхідна б була нотаріально посвідчена згода чоловіка на участь у такій програмі. Компенсація передбачена договором про сурогатне материнство для доброго харчування, покриття витрат здоров`я, моральна компенсація. Сума компенсації становили 13\~000 євро, яка виплачувалась учасниці програми частинами, оплачувала компенсацію подружжя з Іспанії. У разі якщо б відповідачка проживала цивільному шлюбі з чоловіком, його б згода на участь у програмі сурогатного материнства не потрібна була б. житлово-побітові умови учасниці відповідачки, як учасниці програми вони не обстежували. Відповідачка брала участь у програмі в 2017-2018 роках, народила в травня 2018 року. Вислухавши сторони та їх представників, свідків, перевіривши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони - позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] в період з 12.11.2011 року по 23.09.2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду, що підтверджується копією виписки з рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 23.09.2013 року у цивільній справі № 413/5750/13-ц, а також визнається сторонами. Від шлюбу у сторін є спільна дитина [PERSON] , [INFO] , про що є відповідний запис зроблений відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сніжнянського міського управління юстиції у Донецькій області від 14.06.2011 за № 219, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Примирившись із відповідачем та налагодивши сімейні стосунки з осені 2014 року сторони знову почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В інші шлюби сторони не вступали. Сторони познайомились у 2006 році і з того часу фактично розвивали стосунки. До 2010 року проживали в Донецькій області. Будучи працевлаштованими на території Обухівського району тривалий час знімали квартири за різними адресами. З грудня 2015 року були взяті на облік внутрішньо переміщених осіб, про що є відповідні довідки. Так сторони в період з 2010 року по час звернення до суду із позовною заявою разом проживали як одна сім`я, виховували спільну дитину, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, тобто складали сім`ю у розумінні ч.2 ст. З Сімейного кодексу України. З грудня 2016 року сторони разом проживали за адресою [ADDRESS] , а з 2020 року разом переїхали жити за адресою [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються матеріали справи, зокрема фотознімками, показами свідків та частково визнаються сторонами. Згідно ст.\~3\~СК\~України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. І хоча проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя. Встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу, має юридичне значення з огляду на час придбання спірного майна. Цивільний шлюб це відносини жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю та при цьому не є одруженими. Згідно ч. 1, 2 ст.\~21\~СК\~України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.\~36\~цього\~Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу. Відповідачка в своїх запереченнях зазначає, що саме у період придбання спірного нерухомого майна вона не перебувала у шлюбних відносинах з позивачем, не вела з ним спільного господарства, не мала спільного бюджету, не вважала його своїм чоловіком, а характер відносин між ними був виключно дружнім, вони спільно виконували батьківські обов`язки по відношенню до спільної дитини, жили в одному помешканні як колишнє подружжя. Доводи відповідачки щодо заперечень сімейного характеру відносин між сторонами суд вважає необґрунтованими, оскільки факт спільного проживання сторін підтверджується матеріалами справи та фактично не спростовано під час судового розгляду. Зокрема фотознімками, показами свідків, іншими доказами підтверджується те, що сторони разом проводили неробочий час, характер окремих відомостей, що повідомлені свідками, явно спростовує доводи відповідача про існування між сторонами виключно дружніх стосунків. Таким чином, сукупність доказів підтверджує факт спільного проживання сторін у одному помешканні, факт ведення ними спільного господарства, що свідчить про те, що вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Об`єктивних відомостей про існування протягом оспорюваного періоду у жодної із сторін спору фактичних шлюбних стосунків із іншими особами суду не повідомлено. Доводи про виникнення між сторонами певних протиріч та сварок не вказують на припинення фактичних шлюбних стосунків, а повідомлені суду відомості оцінюються як такі що не виходять за межі неістотних проблем спільного життя подружжя. При цьому сторони продовжували спільно проживати у одному помешканні, у одній кімнаті, спільно виховували дитину, спільно харчувались і виконували побутові обов`язки. Доводи відповідачки про те, що з 15.03.2018 по 14.05.2018 вона проживала окремо від позивача в місті Києві не суперечать доводам позивача про те, що таке тимчасове проживання було умовою договору про сурогатне материнство, однак це не свідчить про припинення відносин між сторонами. За таких обставин, доводи позову про дійсний характер правовідносин між сторонами під час спільного проживання як фактичних шлюбних суд вважає переконливими та доведеним, а заперечення відповідачки у цій частині суд вважає недоведеними і непереконливими. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, аналізуючи положення чинного на час виникнення правовідносин та на час розгляду справи сімейного законодавства, постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд приходить до висновку про те, що вимоги позову про встановлення факту, що має юридичне значення, ґрунтуються на законі та підтверджуються сукупністю досліджених доказів. Таким чином, факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом певного періоду, а саме з 04 грудня 2013 року (після розірвання офіційного шлюбу) по 11 липня 2022 року (визнаний сторонами факт початку окремого проживання сторін) відповідно до ст. 256 ЦПК України суд вважає доведеним. Відповідно до ч. 2 ст.\~71\~Сімейного\~кодексу\~України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідачка заперечує проти позовних вимог про визнання майна спільною власністю, наполягаючи, що житловий будинок та земельна ділянка, що знаходяться за адресою [ADDRESS] , придбані нею за рахунок її особистих коштів. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06.04.2020 у справі № 738/1452/17, для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц, та постановах Верховного Суду у від 09.01.2020 у справі №186/421/17, від 09.06.2021 у справі № 46/5702/18 та від 01.09.2021 у справі № 523/9720/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі ^554/8023/15-ц зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 року у справі № 372/588/350/15, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкування свят, пересилання позивачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних права і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповідно до постанови Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 695/1732/16, обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду 06.04.2020 у справі №738/1452/17, для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Суд вважає встановленим факт спільного несення сторонами витрат на дрібні побутові потреби у період спільного проживання, зокрема й у період придбання спірного нерухомого майна. Як було зазначено вище, суд вважав обґрунтованими доводи позову щодо спільного проживання і ведення сторонами спільного господарства у оспорюваний період. Однак при наданні правової оцінки протилежним доводам сторін про джерела походження коштів, використаних для придбання саме спірного нерухомого майна суд зважає на наступні обставини. В цій частині доводи позивача суд оцінює як непослідовні, нелогічні та протирічливі, оскільки він не зміг конкретизувати джерела походження коштів, розміри доходів, періоди чи інші достатньо ідентифікуючи дані, які б давали підстави для висновків про те, що він будь-яким чином приймав особисту участь у придбанні спірного нерухомого майна. Так, повідомлені ним відомості про розмір заробітку та розмір витрат на утриманні сім`ї не свідчать про спроможність накопичити достатню суму коштів для придбання спірного нерухомого майна. Поряд із тим, позивач не оспорив твердження відповідачки про те, що саме отримані нею кошти за договором про сурогатне материнство були витрачені на придбання спірного нерухомого майна. При цьому, позивач вважає, що ці кошти повинні враховуватись як спільний дохід подружжя, оскільки він має на них рівні права із відповідачкою. З матеріалів справи вбачається, а сторонами визнається, що відповідачка звернулася до ТОВ "Неогенія", що займається наданням послуг з організації та контролю медичних програм з використанням допоміжних репродуктивних технологій і 28.08.2017 між нею та [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від імені громадян Іспанії [PERSON] та [PERSON] , укладено Договір про сурогатне материнство від 28.08.2017 року посвідчений Кузьминим О.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2442, 2443 (надалі Договір про сурогатне материнство від 28.08.2017 року). Згідно з п. 3.1. Договору про сурогатне материнство від 28.08.2017, передбачено, що Потенційні батьки зобов`язуються виплатити [PERSON] матері компенсацію в загальному розмірі 412 260,00 грн., що еквівалентно 14 000, євро. У 06.09.2017 було здійснено запліднення і до 21.05.2018 відповідачка виношувала дитину. До 15.03.2018 відповідачка продовжувала працювати на Трипільській ТЕЦ, у подальшому пішла у відпустку по вагітності і пологах. Компенсацію, передбачену п. 3.1. Договору про сурогатне материнство від 28.08.2017 року відповідачка отримала частинами, а саме: 28.08.2017 - 700 Євро, 24.05.2018 - 6650,00 Євро та 03.07.2018 - 6650 Євро, про що свідчать копії відповідних розписок. Обставини щодо виплати компенсації також підтверджені показаннями свідка [PERSON] , яка є співробітником ТОВ 'Неотенія" та супроводжувала програму, в якій брала участь відповідачка. У подальшому вказані грошові кошти зберігалися в [PERSON] , а не у спільному помешканні сторін, що породжує обґрунтовані сумніви у достовірності доводів позивача про те, що такі кошти були саме спільними для сторін. Суд погоджується із доводами відповідачки про те, що саме за рахунок компенсації, отриманої нею згідно з п. 3.1. Договору про сурогатне материнство від 28.08.2017, на її ім`я через 2 місяці було придбано спірне нерухоме майно. Так, відповідно до Договорів купівлі-продажу від 26.09.2018, посвідчених Семенченком В.І., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованими в реєстрі за № № 2066, 2070, відповідачка придбала у власність житловий будинок загальною площею 69,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3223188000:01:022:0048, вартістю 292000 (двісті дев`яносто дві тисячі) гривень, 00 копійок та земельну ділянку загальною площею 0,1232 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] , з кадастровим номером 3223188000:01:022:0048, вартістю 292000 (двісті дев`яносто дві тисячі) гривень 00 копійок, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу. Згідно копій витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власницею житлового будинку загальною площею 69,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3223188000:01:022:0048 та земельної ділянки загальною площею 0,1232 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] , з кадастровим номером 3223188000:01:022:0048, є відповідачка [PERSON] , що підтверджується копіями витягів. Доводи позовної заяви про те, що договори купівлі-продажу за взаємною згодою були оформлені на ім`я відповідачки є непереконливими та не підтвердженими жодними показами. Відповідно до у п. 20 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.09.2018 та п. 7.6. Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.09.2018 зазначено, що покупець (тобто Відповідач) розлучена та в повторному зареєстрованому шлюбі та/або в фактичних шлюбних відносинах ні з ким не перебуває, не одружена, і грошові кошти, що витрачаються нею на купівлю житлового будинку та земельної ділянки за цими договорами, не є спільною сумісно гласністю, а є її особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, витрачені на купівлю житлового будинку, в тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні. Позивач був обізнаний з фактом укладення цих договорів та їх змістом, однак не вживав жодних заходів для оспорення умов договору, зокрема, й в межах цієї цивільної справи подібних позовних вимог не пред`являлось. Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (п. 6 ст. З ЦК України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 28.09.2021 у справі №918/1045/20 та інші). Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Суд погоджується із доводами відповідачки про те, що твердження позову про придбання спірного нерухомого майна за рахунок спільних коштів сторін суперечать попередній поведінці позивача, що полягає у невжитті жодних заходів щодо оскарження положень договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки, зі змісту яких вбачається зворотнє. В тому числі й в межах цієї цивільної справи позивач позовних вимог щодо оспорювання вказаних договорів не пред`являв. Крім того, зі змісту вищевказаних договорів убачається, що загальна вартість житлового будинку та земельної ділянки становила 364 000,00 грн. (292000,00+72000,00 грн.), що відповідно до офіційного курсу гривні до Євро, встановленого Національним банком України станом на 26.09.2018 (3304,7686 грн. за 100 Євро) становило 11014,39 Євро. З наведеного вбачається, що вартість спірного нерухомого майна близька до суми компенсації, отриманої Відповідачкою згідно з п.3.1. Договору про сурогатне материнство від 28.08.2017. Відомостей про будь-які інші значні витрати відповідачки в цей період часу суду не повідомлено. Заробітної плати позивача та відповідачки було б недостатньо, аби нести щомісячні поточні витрати (оплачувати оренду квартири, купувати продукти харчування та одяг для себе і сина тощо) та додатково відкладати на майбутнє придбання житлового будинку і земельної ділянки. Позивач не був присутнім при укладенні вищевказаних договорів, не брав жодної участі в підготовці до їх укладення тощо. Суд вважає переконливими доводи відповідачки щодо придбання спірного нерухомого майна виключно за власні кошти, отриманні за участь у програмі сурогатного материнства, оскільки як вбачається з матеріалів справи спірне майно придбано відповідачкою незадовго після отримання останньої суми компенсації за участі у програму сурогатного материнства, натомість позивач не довів суду належними і допустимими доказами наявності в нього коштів на придбання спірного майна. Частиною 1 ст.\~61\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70\~Сімейного\~кодексу\~України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. У постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-1026цс15 зазначено, що майно набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 в справі №554/8023/15 зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15. У постанові Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №562/408/16-ц зазначено, що вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Згідно з п. З ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд вважає доведеним те, що спірне нерухоме майно було придбане за рахунок компенсації, отриманої відповідачкою відповідно до п. 3.1. Договору про сурогатне материнство від 28.08.2017. Свідченнями цьому є те, що: спірне нерухоме майно було придбане відповідачкою 26.09.2018 незадовго після того, як 03.07.2018 вона отримала залишок компенсації; вартість спірного майна становила 11014,39 Євро, в межах розміру компенсації в сумі 14000,00 Євро; компенсація з моменту її отримання і до 26.09.2018 зберігалася в [PERSON] , вона разом зі своїм чоловіком привезла їх відповідачці для здійснення оплати за житловий будинок і земельну ділянку. Жодних інших значних сум грошових коштів ні відповідачка, ні позивач не мали, що, зокрема, підтверджується відсутністю будь-яких доказів, поданих позивачем, які б свідчили про зворотнє. Між сторонами виник спір щодо віднесення або ж невіднесення отриманих за вказаним договором коштів до спільного доходу сторін, вирішуючи який суд враховує наступне. Законодавство України та умови Договору про сурогатне материнство від 28.08.2017 року не визначають чіткого визнання терміну "компенсація", що виплачується сурогатній матері. У Словнику української мови вказано, що компенсація - це відшкодування, зрівноважування, винагорода за що-небудь, а також сума, яку сплачують як відшкодування, винагороду; покриття витрат, утрат. Проект договору, на основі якого в подальшому було укладено Договір про сурогатне материнство від 28.08.2017, розроблено ТОВ "Неогенія". У відповідь на адвокатський запит адвоката Максименка K. М. від 14.11.2022 № 26, ТОВ "Неогенія" повідомило листом № 13 від 17.11.2022, що під значенням терміну "компенсація" у п. 3.1. Договору про сурогатне материнство від 28.08.2017 розуміється покриття ризиків, що можуть настати внаслідок участі в медичній програмі з використання допоміжних репродуктивних технологій, відшкодування моральної шкоди, а також шкоди, завданої здоров`ю сурогатної матері внаслідок виношування дитини (дітей). Відповідно до ст. 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Оскільки відповідачка є стороною Договору про сурогатне материнство від 28.08.2017 року, вона вправі трактувати значення слова "компенсація так як вона його розуміла при укладенні договору. Відповідача наполягала, що виплачена їй компенсація є відшкодуванням за завдану їй моральну шкоду та покриттям утрат її здоров`ю, а також ризиків, які могли настати. Будь-яких аргументів на спростування таких тверджень відповідачки позивач не навів. Також позивач не навів аргументів на спростування правової позиції відповідачки про те, що відповідна компенсація не може бути розцінена як форма доходу, оскільки згідно з ст. 149 Кримінального кодексу України торгівля людьми є кримінальним правопорушенням, тобто, суспільно небезпечним винними діянням, за яке передбачена кримінальна відповідальність. Відповідно до пункту 14.1.54 статті 14 Податкового кодексу України серед визначень понять встановлено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи відповідно до переліку. Також для цілей оподаткування види доходів визначені розділом IV Податкового кодексу України під назвою «Податок на доходи фізичних осіб»\~(статті 162179). Однак отримані відповідачкою кошти за договором про сурогатне материнство не відповідають жодному із видів доходів у розумінні Податкового кодексу України, не відповідають також і критеріям, за якими ці кошти можуть бути віднесені саме до доходу, який би підлягав оподатковуванню. Сторони не посилались на обставини, які б свідчили, що отримані відповідачкою за договором про сурогатне материнство кошти були задекларовані нею у встановленому законом порядку, або ж податковим агентом чи нею сплачено податок з доходів фізичних осіб з відповідної суми за договором. Також не повідомлено про виникнення у відповідачки податкових зобов`язань з факту отримання передбаченим договором коштів, наявність спорів із податковими органами щодо цього тощо. З відкритих джерел відомо, що дохімд\~(англ.\~income)\~ гроші\~або матеріальні цінності, одержувані державою,\~юридичною\~та\~фізичною особою\~внаслідок будь-якої діяльності (виробничої, комерційної, посередницької і т. ін.)\~за певний період часу (див.Вікіпедію). Суд не вбачає підстав вважати сурогатне материнство діяльністю будь-якого виду, що здійснюється з метою отримання прибутку. У наукових дослідженнях зазначається, що поняття дохід є надзвичайно розповсюдженим, широко вжи\-ваним і, водночас, багатозначним. [PERSON] зазначає, що як економічна категорія доход в загальному розумінні означає потік грошових та інших надходжень за одиницю часу і складається з таких пофакторних елементів, як прибуток, заробітна плата, процент і рента. Ще представник класичної політичної економії А.Сміт у праці Добробут націй. Дослідження про природу та причини добробуту націй характеризує кожен із цих пофакторних елементів як окремий вид доходу: …дохід, одержуваний з капіталу особою, яка особисто вкладає його в діло, зветься прибутком; дохід, одержуваний від праці, зветься заробітною платою; дохід, одержуваний з нього особою, яка не вкладає його в діло, або позичає іншому, зветься процентом; дохід, що цілком одержується з землі, називається рентою і дістається землевласникові ( [PERSON] , Теоретичний аспект дослідження поняття поняття «дохід» та особливості його класифікації). Оцінюючи позиції сторін із врахуванням як передбачених законом понять, так і наукових критеріїв, суд вважає юридично неспроможними доводи позову про віднесення отриманих відповідачкою коштів за договором про сурогатне материнство саме до доходу, а, відтак, й віднесення отриманої суми до спільного бюджету сторін як чоловіка та жінки, які перебувають у фактичних шлюбних стосунках. Статтею 10 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (аналогія права). Оскільки Сімейним кодексом України прямо не врегульовано відносини щодо правового статусу компенсації, отриманої за сурогатне материнство, до них мають застосовуватися норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до ч. З ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Згідно з ч. 4 ст. 57 Сімейного кодекс України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Як вбачається з доводів, викладених у відзиві, компенсація виплачена відповідачці за її особисті заслуги, як відшкодування шкоди, завданої її здоров`ю, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди. Отже, з вищенаведеного вбачається, що компенсація, виплачена відповідачці відповідно до п. 3.1. Договору про сурогатне материнство від 28.08.2017 року є її особистою приватною власністю. Відповідно і спірне нерухоме майно, придбане за рахунок такої компенсації, також є особистою приватною власністю відповідачки. Позивач, ухилився від однозначних відповідей на питання, за рахунок яких же саме грошових коштів було придбане спірне майно. Проте, на відміну від позивача, саме відповідачка чітко на послідовно пояснила суду за рахунок яких грошових коштів вона придбала спірне майно, коли отримала ці гроші, де вони знаходилися, ким та коли вони були доставлені для здійснення оплати. За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірне майно, а саме житловий будинок загальною площею 69,4 кв.м. за адресою [ADDRESS] що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3223188000:01:022:0048, та земельна ділянка загальною площею 0,1232 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] , з кадастровим номером 3223188000:01:022:0048, не є спільною власністю сторін. Оскільки вказане\~вище майно\~набуто відповідачкою виключно за власні кошти, отримані за участь у програмі сурогатного материнства, воно не\~є об`єктом\~спільної сумісної\~власності сторін.\~ Відповідно до ст.\~12\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Цивільно-процесуальне законодавство передбачає, що докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, (ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановлено законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджувати іншими засобами доказування. (ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про явність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи спір на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає, що сторонами було виконано лише частково обов`язки щодо доказування своєї позиції у цьому спорі, а сукупність досліджених судом доказів дає підстави вважати доведеними лише позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 04 грудня 2013 року по 11 липня 2022 року, в іншій частині позовні вимоги залишились недоведеними. При цьому підстав для застосування строку позовної давності за заявою відповідачки суд не вбачає у зв`язку з частковою відмовою у задоволенні позову по суті пред`явлених вимог, адже як визначено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення в цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, положення ЦК України про позовну давність застосовується у випадку обґрунтованості позовних вимог (ст. 267 ЦК України) та може бути підставою для відмови в задоволенні позову лише в разі його доведеності, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, що зроблено до ухвалення ним рішення; недоведеність вимог є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами лише частково, тому позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial