Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку та просить суд, згідно заяви про збільшення позовних вимог від 22.05.2023р., стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» на його користь заборгованість по сплаті заробітної плати в розмірі 45257,68 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 129513,85 грн., а також судові витрати, у тому числі витрати на правничу допомогу в розмірі 10\~000 грн. Свої збільшені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.06.2003 р. позивач, [PERSON] , був прийнятий на посаду підземного гірняка на ділянку конвеєрного транспорту на ДП ДХК «Селидіввугілля» ДЗАТ шахта 1-«Новогродівська» (після реорганізацій та наразі - ДП «СЕЛИДІВВУГІЛЛЯ», ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська»). З 09.06.2003р. до моменту звільнення 04.04.2022р. - позивач безперервно працював на ДП «СЕЛИДІВВУГІЛЛЯ» протягом 19 років. 04.04.2022р. - позивач був звільнений за ст. 38 КЗпП України (власне бажання, у зв`язку з переходом на пенсію за віком), з виплатою одноразової вихідної допомоги за стаж роботи у галузі, згідно наказу Відповідача від 04.04.2022р. Вищевказаний запис внесено до Трудової книжки [PERSON] . Заява про звільнення була подана [PERSON] 04.04.2022р. особисто, під штамп ДП «СЕЛИДІВВУГІЛЛЯ». На заяві наявна відмітка сторони Відповідача, що останній день роботи 04.04.2022р. У цей день [PERSON] був на роботі, на підприємстві, особисто подав заяву. Проте, при звільненні та по теперішній час відповідач не здійснив перед позивачем розрахунок по заробітній платі та не виплатив усі належні йому виплати. Заборгованість по заробітній платі становить 45257,68 грн. Середньоденна заробітна плата [PERSON] , згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08.02.1995р., складає - 439,03 грн. (лютий 2022р. з/п 7873,17 грн., березень 2022р. з/п 10566,29 грн.). Кількість відпрацьованих робочих днів: у лютому 2022 року - 20 днів, у березні 2022 року - 22 дня. Затримка розрахунку при звільненні у вигляді виплати заробітної плати, вихідної допомоги та інших сум, наразі становить 295 робочих днів (період з 05.04.2022р. до 22.05.2023р.). Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 129\~513,85\~грн. Відповідні обставини слугували підставою звернення до суду з відповідним позовом. Представник позивача у призначене судове засідання з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, збільшені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Державного підприємства «Селидіввугілля» у призначене судове засідання також не з`явилася, однак надала письмовий відзив на збільшені позовні вимоги, в якому просила відмовити у задоволенні\~позову [PERSON] \~в частині\~стягнення середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні у\~розмірі 129\~513,\~85\~гри.\~та витрат\~на професійну\~правничу допомогу\~у розмірі\~10\~000,00\~грн.,\~щодо інших\~позовних вимог\~заперечень не\~надходило.\~При цьому\~відповідну відмову\~вмотивовує тим,\~що вимога\~про розрахунок\~позивачем у\~день звільнення\~не була\~подана.\~Оскільки у\~день звільнення\~Позивач не\~працював,\~а вимога\~про розрахунок\~до підприємства\~не надходила,\~за таких\~обставин,\~відповідно до\~норм статті\~116\~КЗпП України, позовна вимога\~ [PERSON] \~в частині\~стягнення середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні у\~розмірі 129\~513,85\~грн.\~є безпідставною\~та не\~підлягає задоволенню.\~За своєю\~суттю середній\~заробіток за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні є\~компенсаційною виплатою\~за порушення\~права на\~оплату праці.\~Згідно довідки,\~що мається\~в матеріалах\~справи,\~сума заборгованості\~по заробітній\~платі позивача\~становить 45257,68\~грн. Надаючи оцінку\~встановленого Позивачем\~розміру середнього\~заробітку за\~час затримки розрахунку у\~сумі 129\~513,85\~грн.,\~Відповідач доходить\~до висновку,\~що даний\~розмір значно\~перевищує суму\~заборгованості та\~є очевидно\~непропорційним наслідкам\~правопорушення, несправедливим щодо\~роботодавця та\~порушує принцип\~співмірності.\~Відповідач вважає,\~що розмір\~позовних вимог\~Позивача є\~несправедливим щодо роботодавця,\~а також\~щодо третіх\~осіб,\~оскільки майновий\~тягар відповідних\~виплат (враховуючи\~також виплати\~за іншими\~судовими рішеннями)\~може унеможливити виконання роботодавцем\~певних зобов`язань,\~зокрема з\~виплати заробітної\~плати працівникам,\~тобто цей\~тягар може\~бути невиправдано\~обтяжливим чи\~навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч.ч. 1, 6 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Спеціальним законом, який регулює трудові правовідносини та визначає механізм захисту трудових прав працівників є\~Кодекс законів про працю України. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 09.06.2003 року по 04.04.2022 року перебував у трудових відносинах з ДП «Селидіввугілля» ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська». 04.04.2022р. позивач подав заяву про звільнення з 04.04.2022р. у зв`язку з виходом на пенсію. На цій заяві є підписи посадових осіб ДП «Селидіввугілля» про погодження заяви позивача, а також зазначено, що останній день роботи 04.04.2022р. Наказом по підприємству № 56-к від 04.04.2022 року його було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із переходом на пенсію за віком, згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами його трудової книжки та не спростовується сторонами у справі. (а.с. 13-24, 116) Окрім того 04.04.2022р. крім запису про звільнення [PERSON] в трудовій книзі міститься запис про те, що на його користь підлягають виплата одноразової вихідної допомоги за стаж роботи. (а.с. 23) Згідно довідки ВП «Шахта 1-3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля» від 27.03.2023р. загальна заборгованість перед [PERSON] по заробітній платі складає 45257,68 грн: за лютий 2022р. 3801,85 грн., за березень 2022р. - 8446,59 грн. При цьому в розрахунку на квітень 2022р. зазначено нарахування з/плата 1430,72 грн., компенсація за невикористану відпустку при звільненні 12083,53 грн., вихідна допомога у зв`язку з виходом на пенсію 27658,89 грн. Середньоденна заробітна плата позивача, розрахована роботодавцем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08.02.1995 року, складає 439,03 грн. (а.с. 86-87) Статтею 43 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до\~статті 3 Кодексу законів про працю України\~трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються нормами трудового законодавства. За змістом вимог\~Закону України «Про оплату праці»\~основна заробітна плата працівника - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація відповідно до\~ст.117 КЗпП України\~повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Отже, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), за змістом приписів статей 94,116,117\~КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100\~(надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, а середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку). Як встановлено судом на підставі досліджених доказів, зокрема довідки відповідача від 27.03.2023р. № 23/02р, вимоги законодавства щодо повного розрахунку з [PERSON] при його звільненні підприємством не виконано. Заборгованість із заробітної плати перед [PERSON] складає 45\~257,68 грн. Сума розрахована після утримання обов`язкових податків та зборів. (а.с. 86-87) Повний остаточний розрахунок заборгованості по заробітній платі відповідачем з позивачем не проведений, що визнається сторонами. Так як вказана заборгованість залишається невиплаченою, вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку. Згідно довідки відповідача, з якою погодився позивач, його середньоденний заробіток, розрахований за зазначеною в Порядку формулою, складає 439,03 грн. (а.с. 87). В день звільнення позивач працював, про що свідчить дата та його підпис на заяві про звільнення, візування керівництва відповідача про погодження його звільнення, а також позначка, що останній день роботи 04.04.2022р., отже, період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися з наступного дня після отримання відповідачем заяви про проведення остаточного розрахунку. Таким чином, оскільки відповідачем повний розрахунок з позивачем станом на дату ухвалення судового рішення не проведено, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 45 257,68 грн. Суд критично ставиться до наданого відповідачем табелю обліку використання робочого часу, оскільки з нього неможливо встановити відсутність чи перебування позивача на роботі. Враховуючи,\~що [PERSON] \~у день\~звільнення працював, відповідачем повний розрахунок з позивачем при звільненні не було проведено, чим порушені вимоги, передбачені\~ст.116 КЗпП України, тому відповідно до ст.ст.116,\~117 КЗпП України\~за період з 05.04.2022р. по 22.05.2023р. середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 129 513,85 грн. із розрахунку: 439,03 грн. х 295 робочих днів за період з 05.04.2022р. по 22.05.2023р. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тому, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (яка складає 45257,68 грн.), період затримки виплати цієї заборгованості, дії позивача і відповідача та інші обставини справи, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 05.04.2022р. по 22.05.2023р. в розмірі 45 257 грн. Відповідно до ч. 2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:\~\~1) на професійну правничу допомогу;\~\~2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;\~\~3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;\~\~4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За ч. 6 цієї статті розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Відповідно до ч.1\~ст. 140 ЦПК України\~особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~\~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:\~\~1) у разі задоволення позову-на відповідача;\~\~2) у разі відмови в позові -на позивача;\~\~3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи особливості предмета спору, суб`єктний склад правовідносин, ціну позову, малозначність справи, а також характер виконаної адвокатом роботи та критерій розумності її розміру, суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу є завищеними (10000 грн.), а тому суд приходить до висновку про зменшення розміру зазначених витрат та стягнення у відповідності до ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. В задоволенні іншої частини заяви суд відмовляє у зв`язку з неспівмірністю визначеної суми за надання правничої допомоги та складністю справи. Враховуючи те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн. На підставі ст.ст.47,\~115,\~116,\~117 КЗпП України, ст.ст.\~21,\~24 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial