Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12 жовтня 2020 року він уклав письмовий договір позики № 12-10/2020 з відповідачем [PERSON] , відповідно до умов якого позивач надав відповідачу безвідсоткову позику готівкою в сумі 97982,40 грн, а відповідач в свою чергу зобов`язався погасити позику рівними щомісячними платежами, у строки, обумовлені даним договором позики, з кінцевим терміном погашення 12.10.2021. До укладеного договору позики була оформлена розписка від 12 жовтня 2020 року, згідно до якої позичальник [PERSON] підтверджує своїм підписом на розписці, що він отримав від [PERSON] 97982,40 грн. за договором позики №12-10/2020 від 12.10.2020 та зобов`язується повернути отримані кошти. Позичальником взяті на себе зобов`язання по поверненню коштів не виконані, а тому відповідно до п. 5 умов укладеного договору позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення всієї суми позики, що залишилася та стягнути пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення з урахуванням індексу інфляції та річних. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 97982,40 грн., пеню за період 12.10.2021 по 30.03.2022 у розмірі 8056,00 грн, інфляційні витрати за період жовтень 2021 року - січень 2022 року у розмірі 3953,96 грн; 3% річних за період з 12.10.2021 по 18.01.2022 у розмірі 4370,88 грн. Також, позивач вважає, що діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 50000грн., яка полягає в тому, що в результаті обману з боку відповідача, здійснення з його боку тиску та обіцянок повернути грошіі, позивач був позбавлений спокійного життя, він втратив душевний спокій, відчував постійні душевні переживання, було порушено звичний уклад його життя та життя його сім`ї. Виходячи з моральних страждань перенесених ним, що виразилися в порушені звичайного устрою життя, прикладення додаткових зусиль для захисту своїх законних прав, враховуючи принцип виваженості, розумності та справедливості, позивач вважає, що сума 50000,00 грн є достатньою сумою для відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати: 1643,65грн. судового збору та 20000грн. витрат на правову допомогу. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.02.2022 справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики надіслано за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25.05.2022 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження. 04.08.2023 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову, серед іншого з огляду на те, що позивачем в позовній заяві не зазначено, що договір позики та боргова розписка виникли з Договору оренди нежитлового приміщення, про який позивач не згадує у своєму позові, не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову, зокрема позовна заява не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України, у позовній заяві позивач вказує неправдиві відомості стосовно підстав для укладення фіктивного Договору позики та розписки, приховуючи існування Договору оренди нежитлового приміщення та докази з цього приводу до позовної заяви не додані. Наявність у відповідача заборгованості за Договором оренди нежитлового приміщення, на вимогу позивача стало підставою для укладення фіктивного Договору позики та розписки, фактично позивач кошти відповідачу не передавав, а вніс в договір позики заборгованість за Договором оренди , тим самим ввів останнього в оману щодо юридичних наслідків фіктивного Договору позики разом із розпискою та існування заборгованості за Договором оренди. Оскільки за Договором оренди начебто була заборгованість, це стало наслідком укладення фіктивного Договору позики та розписки на вимогу позивача, а кошти за фіктивним Договором позики не передавались. Позивач мав можливість врегулювати спір в позасудовому порядку шляхом звернення до відповідача з вимогою про досудовий порядок врегулювання спору, але відповідної вимоги про повернення заборгованості відповідач не отримував, тобто позов подано передчасно. Відповідач зазначає, що правочин вчинено без наміру створення правових наслідків. Укладення Договору позики, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. 26.01.2023 на електронну пошту суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надішло клопотання, фактично заперечення на позов, щодо передчасності стягнення заборгованості в судовому порядку у разі відсутності досудової вимоги. 21.06.2023 представником відповідача у судовому засіданні було подано письмові заперечення про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з перевищенням граничних сум розрахунків готівкою та заперечення щодо стягнення суми судових витрат на правову допомогу адвоката. 17.08.2023 від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких заперечує проти задоволення позовних вимог зокрема з тих підстав, що на правовідносини, які виникли між сторонами поширюються вимоги ч.1 ст.16 ЦПК України, а тому обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору щодо питання повернення заборгованості, а так як вимоги про повернення заборгованості відповідач не отримував, та позивач її не направляв, тому на момент подачі позову його права не були порушені, тобто позов подано передчасно, що є підставою для відмови в задоволенні позовної заяви. Відповідач вважає, що підставами для визнання поважними причин невиконання відповідачем зобов`язання є форс-мажорні обставини, а саме введення воєнного стану в Україні та встановленням на усій території України карантину, що стало обставиною непереборної сили для нього та таким, що унеможливлює виконання його обов`язків перед позивачем. Крім того, форс-мажорні обставини зазначені у поясненнях є підставами для розуміння поважності причин невиконання відповідачем зобов`язання. Відповідач вважає, що позивачем порушено граничний розмір сум розрахунків готівкою, оскільки відповідно до п.п.2 п.7 розділу ІІ Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 в редакції 01.08.2020 року, зазначено про те, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою: 2) між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно. Платежі на суму, яка перевищує 50 000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки (у тому числі на депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). Отже якщо готівкову оплату фізична особа проводить з фізичною особою, то на таку оплату поширюється обмеження щодо граничної суми, встановлене у розмірі 50 000,00 (п`ятдесяти тисяч) гривень. Також, зазначається, що гроші не були одержані відповідачем від позивача, пеня, інфляційні витрати, 3% річних нараховані протиправно.До того ж, відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди, витрат на правову допомогу. 17.08.2023 на електронну пошту суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява, в якій представник зазначив, що позивачем понесені витрати на правову допомогу у розмірі 19000,00грн та просив вирішити питання про стягнення цих витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися. При цьому, у судовому засіданні 21.06.2023 позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві та поясненнях. При цьому, зазначив, що після ухвалення рішення по суті позовних вимог, звернеться з питання про стягнення із позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу. Допитаний у судовому засіданні 21.06.2023 свідок [PERSON] повідомив, що знайомий з відповідачем з 2017 року, в них дружні стосунки. Йому відомо, що гроші позивачем відповідачу не передавались, особисто цього він не бачив, хоча в день укладання договору позики він був разом з [PERSON] . Суд, заслухавши учасника судового процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. Відповідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки можуть виникати із договорів та інших правочинів, чи безпосередньо з актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 12.10.2020 між [PERSON] (далі - позивач, позикодавець) та [PERSON] (далі - відповідач, позичальник) було укладено договір позики № 12-10/2020. Відповідно до п.1 зазначеного договору, позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику готівкою в сумі 97982,40 грн. Позичальник зобов`язується повернути суму позики в термін і на умовах, передбечених цим Договором (п.2 договору). Сторони домовилися, що позичальник погасить заборгованість перед позикодавцем в розмірі 97982,40 грн. рівними щомісячними платежами у строки обумовлені даним договором (п.3 договору). Згідно із п.5 договору, сторони погодили, що при порушенні позичальником терміну, встановленого для повернення позики, позикодавець має право зажадати повернення всієї суми позики та стягнути пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення з урахуванням індексу інфляції та річних. Договір вважається укладеним з моменту передачі грошей позичальнику, про що свідчить розписка, дана власноручно позичальником. Розписка являється невід`ємною частиною цього Договору (п.7 договору). Отже, на виконання вищезазначених умов, позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 97982,40 грн. Факт передачі грошових коштів [PERSON] [PERSON] , підтверджується оригіналом розписки від 12.10.2020, яка знаходиться у матеріалах справи. У вказаній розписці зазначено дату її складення, особу позикодавця та позичальника, суму позики, строк, на який вона надається, та обов`язок позичальника повернути кошти, отримані в борг. На цій розписці міститься підпис позичальника. Оригінал вищезазначеного договору та розписки наявні у матеріалах справи. Зазначений договір та розписка, не визнані недійсними у встановленому законом порядку, даних про їх оспорювання у судовому порядку до суду сторонами також не надано. Сторони домовилися, що кінцевий термін погашення позики - 12 жовтня 2021 року. Позичальник має право на дострокове погашення позики, або погашення позики частинами, про що сторонами складається Додаток до даного Договору про повернення частини позики у якому зазначається: дата повернення частини позики, та залишок суми позики (п.4 договору). За таких обставин, сторони в належній формі досягли згоди з істотних умов договору позики щодо його предмету, порядку і строку виконання і даний договір відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. Як зазначено вище, кінцевий термін погашення позики [PERSON] є 12.10.2021. Однак, [PERSON] не повернув позивачу суму позики у строк, встановлений договором позики, тобто до 12.10.2021, чим допустив невиконання зобов`язання за вказаним договором. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання взятих на себе боргових зобов`язань. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку». Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернути та дату отримання цих коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Суд виходить із того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Слід зазначити, що у даному випадку власноручне підписання [PERSON] договору позики та розписки від 12.10.2020 із зобов`язанням повернути суму позики 12.10.2021 підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання [PERSON] від [PERSON] обумовленої грошової суми. Оригінал договору позики та боргової розписки наданий позивачем до матеріалів справи. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання [PERSON] не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02.09.2020 року (справа № 569/24347/18), від 26.09.2018 року (справа №483/1953/16-ц), від 31.10.2018 року (справа №707/2606/16-ц). Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача. Під час розгляду цієї справи, відповідач не надав належних доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував розписку, датовану 12.10.2020. Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доводи сторони відповідача про те, що відповідач не отримував у борг грошові кошти у позивача, обґрунтовувались показаннями свідка, що суперечить зазначеним вище положенням ЦК України та змісту договору позики та розписки. Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19) дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. За таких обставин, у межах даного спору суд не приймає як доказ у справі свідчення свідка [PERSON] . Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідач не надав належних, допустимих та достовірних доказів (письмові, електронні докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо) на підтвердження того, що кошти за договором позики від 12.10.2020 не передавались позичальнику. Суд також не бере до уваги надані стороною відповідача квитанції, у підтвердження відсутності заборгованості перед позивачем, оскільки з них не вбачається, що ці суми були перераховані [PERSON] на користь позивача [PERSON] у рахунок виконання договору позики. Стосовно заперечень сторони відповідача про те, що позивачем порушено граничний розмір сум розрахунків готівкою понад 50000грн., слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Згідно із Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017р. № 148, пп. 2 п. 7 розділу ІІ, обумовлено, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою: між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень уключно. Платежі на суму, яка перевищує 50 000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки (у тому числі на депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). Отже, Положенням визначено право фізичних осіб здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 50 000 грн. шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, унесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). Розрахунок по даній справі у безготівковій формі не проводився. Сторона відповідача зазначає, що оскільки сума розрахунку за договором позики від 12.10.2020 перевищувала 50 000 грн. то на таку оплату поширюється обтяження щодо граничної суми, а допущені порушення позивачем є підставою для відмови у позові. Проте, слід зазначити, що порушення встановленої законодавством граничної суми розрахунків може мати наслідком передбачені законодавством заходи відповідальності, але не впливає на чинність розрахунків і не заперечує самого факту проведення розрахунків. Отже, ані встановлення факту нездійснення розрахунків у безготівковій формі, ані наявність законодавчої заборони на здійснення розрахунків готівкою понад певну граничну суму, не може вважатись підтвердженням того, що фактичні розрахунки сторонами в готівковій формі не здійснювались. Означена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020р. по справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19). Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про стягнення суми боргу 97982,40 грн., знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами і вважаються судом доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Позивач також просить суд стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань, інфляційні витрати та 3% річних. Згідно із приписів ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід зазначити, що заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, а тому наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 3-1462гс16 та підтримана Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 913/869/14. Оскільки відповідач прострочив виконання зобов`язань, а тому у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу разом з сумою основного боргу, 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно зі розрахунків позивача сума 3 % річних складає 4370,88 грн., інфляційні витрати 3953,96грн. Однак, перевіряючи правильність нарахування вищевказаних сум, суд встановив, що позивач при нарахуванні здійснив розрахунки з 12.10.2021, не врахувавши, що строк виконання зобов`язання настав 13.10.2021. У зв`язку з цим, суд самостійно провівши розрахунок, встановив, що розмір 3% річних за період з 13.10.2021 по 18.01.2022 становить 798,22 грн та інфляційних витрати за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року становить 3573,97 грн., та які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Врешті заявлених позовних вимог у цій частині, слід відмовити. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Відповідно до умов договору позики, сторони погодили, що при порушенні позичальником терміну, встановленого для повернення позики, позикодавець має право зажадати повернення всієї суми позики та стягнути пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. Згідно зі розрахунків позивача сума пені за період з 13.10.2021 по 18.01.2022 складає 8056,00 грн. За результатами оцінки наведених стороною відповідача аргументів суд встановив наступне. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12.03.2020 до 30.06.2023 на всій території України був встановлений карантин. Відповідно до пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Наведене свідчить про необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики, нарахованої за період з 13.10.2021 по 18.01.2022 , а тому в задоволенні вимог в цій частині слід відмовити. Щодо вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 50000,00 грн., суд враховує наступне, що відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особо зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту немайнових прав, які є абсолютними, невідчужуваними і не можуть бути предметом зобов`язання. Отже, порушенням договірних зобов`язань безпосередньо особисті немайнові права не зачіпаються. Згідно з положеннями ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Як роз`яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (з наступними змінами і доповненнями), позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Оцінивши доводи сторони позивача щодо обґрунтування моральної шкоди, суд дійшов висновку , що позивач, надаючи позику у значному розмірі розумів наслідки, які можуть настати для нього у разі невиконання договірних зобов`язань, законодавець визначив цілий ряд наслідків для боржника у випадку невиконання ним своїх грошових зобов`язань як компенсації позивачу втрат, пов`язаних з несвоєчасним виконанням зобов`язань боржником, при цьому уклавши договір позики сторонами не було передбачено відшкодування відповідачем моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, в свою чергу позивачем не долучено до позову жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому такої шкоди, тому за сукупності наведених обставин відсутні підстави для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, яка оцінена позивачем в розмірі 50000,00 гривень. Щодо форс-мажорних обставин суд зазначає наступне. Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України"). Відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Листом від 28.02.2022 Торгово-Промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини, зокрема, військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента № 64/2022 від 28.02.2022 "Про ведення воєнного стану". Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12.03.2020 до 30.06.2023 на всій території України був встановлений карантин. У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. Слід зазначити, що як зазначалося вище, кінцевий термін погашення позики [PERSON] - 12.10.2021, який настав ще до введення воєнного стану в Україні. Крім того, воєнний стан на території України та введений карантин не означає, що відповідач не може сплачувати кошти за договором позики. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів впливу саме воєнного стану та карантиру на можливість виконання зобов`язань за договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Позивачем [PERSON] заявлено вимогу про стягнення з відповідача понесених витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу надав копію договору про надання правової допомоги від 18 січня 2022 року; квитанцію до прибуткового касового ордеру від 18.01.2022, довіреність. Сторона відповідача у своїх письмових поясненнях просила відмовити у задоволенні вимог про компенсацію витрат на правничу допомогу, з тих підстав, зазначених у поясненнях. Слід зазначити, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування (частина п`ята статті 135 ЦПК України). За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки спір є малозначним. Відповідно до частини другої статті 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Отже, у малознічній справі здійснювати представництво особи в суді може особа, яка не є адвокатом. Проте поняття «надання професійної правничої допомоги» не тотожне поняттю «представництво особи в суді». Надання професійної правничої допомоги здійснюють лише адвокати, натомість представництво особи у суді може бути здійснене за вибором особи адвокатом або іншим суб`єктом (абзац другий підпункту 2.2.1 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини висновку Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо скасування адвокатської монополії) (реєстр. № 1013) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 31 жовтня 2019 року № 4-в/2019). Слід зазначити, що матеріали справи не містять жодний документ, що підтверджував би надання позивачу правничої допомоги саме адвокатом. Судом також це не встановлено. Таким чином, витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 20 000,00 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до суми задоволених вимог.

Outcome: partial