Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-10 00:00:00

19.04.2023 позивач звернувся до Котелевського районного суду Полтавської області із зазначеним позовом, згідно якого просить стягнути з [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 176287,19 грн. та понесені позивачем судові витрати. Вимоги за позовом вмотивовані тим, що з жовтня 2022 між сторонами проводились переговори щодо підбору [PERSON] автомобіля позивачу з метою укладення у подальшому договору купівлі-продажу. У рахунок майбутнього договору позивач, на прохання відповідача, оплатив [PERSON] грошові кошти на загальну суму 176\~287,19 грн., але на даний час відповідач своїх зобов`язань по підбору автомобіля не виконав, у зв`язку з чим на його адресу позивач 28.03.2023 направив претензію щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів. Та незважаючи на це відповідач гроші не повернув, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 26.04.2023 справу № 535/568/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення\~майна,\~набутого без\~достатньої правової\~підстави,\~постановлено передати\~на розгляд\~до Охтирського\~міськрайонного суду\~Сумської області. Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.05.2023 вказану справу передано на розгляд судді Яценко Н.Г. 29.05.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи. 31.07.2023 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, за змістом якого останній вважав позов необґрунтованим та безпідставним посилаючись на те, що жодних домовленостей, про які зазначає позивач, між ними не було, договору про надання послуг з підшукування автомобіля для позивача вони не укладали. Натомість у вересні 2022 року [PERSON] звернувся до нього з проханням позичити йому грошові кошти у сумі 4000 доларів США терміном на 4 місяці, на що відповідач погодився за умови сплати йому процентів у розмірі 100 доларів США на місяць. З даного приводу у присутності свідків [PERSON] склав йому розписку. З жовтня 2022 року по січень 2023 року [PERSON] сплачував йому борг та у січні 2023 року повністю виплатив позику, у зв`язку з чим у присутності свідків він повернув позивачу розписку. Таким чином відповідач просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, пославшись на те, що факт передачі коштів позивачем відповідачу підтверджується квитанціями про їх перерахування на картковий рахунок, а доводи відповідача щодо укладення сторонами договору позики нічим не підтверджено, отже вважав, що відповідач набув грошові кошти без відповідної правової підстави, тому вони підлягають поверненню. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши про їх недоведеність належними та допустимими доказами, звернула увагу на те, що у квитанціях про перерахунок грошових коштів [PERSON] на рахунок [PERSON] не вказано цільове призначення коштів, такі виплати проводилися позивачем у виді періодичних перерахунків, що свідчить саме про повернення ним позичених коштів, інших ніяких угод між сторонами не укладалося. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами\~глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою\~статті 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої\~статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частини першої статті\~177, частини першої статті\~202, частин першої та другої статті\~205, частини першої статті\~207, частини першої статті\~1212 ЦК України\~дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою\~статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення\~статті 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання\~глави 83 ЦК України\~є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої\~статті 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83 ЦК України\~застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень\~глави 83 ЦК України». Згідно копій платіжних інструкцій за період з 06.10.2022 по 16.01.2023 з рахунку [PERSON] на рахунок [PERSON] були перераховані грошові кошти у загальному розмірі 176\~287,19 грн (копії платіжних інструкцій № № Р24А725354882D78386, P24A725219762D11437, P24A576301711D31082, P24A575898840D00801, P24A505549576D71842, P24A435933211D56448, P24A347285931D09715) (f/c/8-14)/ 28.03.2023 [PERSON] направив [PERSON] претензію з вимогою повернути йому перераховані зазначені вище грошові кошти (а.с.15). За положеннями\~статті 12 ЦПК України\~судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті\~12\~та частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, положеннями частини п`ятої\~статті 12 ЦПК України\~на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). У частинах першій та другій\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що ним не виконано умови їх домовленості про підшукання автомобілю позивачу, про що відповідач категорично заперечує. Разом з тим, в силу положень ст. 78 ЦПК України щодо допустимості доказів, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Надаючи оцінку доводам позивача щодо невиконання відповідачем домовленостей з приводу підшукання автомобіля суд вважає неспроможними, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження таких його аргументів суду не надано, а відповідач факт таких домовленостей заперечує, натомість зазначає про існування між ними договірних відносин з приводу позики грошових коштів, які позивачем було виконано у повному обсязі, про що, у свою чергу, заперечує позивач. Разом з тим неодноразове перерахування коштів позивачем на рахунок відповідача за період з 06.10.2022 по 16.01.2023, що сторони не спростовують, свідчать про добровільність таких дій та їх цілеспрямований характер. Конструкція\~статті 1212 ЦК України, як і загалом норма\~глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Отже, норми\~статті 1212 ЦК України\~застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18). При цьому сам позивач стверджує, що між ним та позивачем існувала домовленість щодо підшукання автомобіля для подальшого його придбання позивачем за винагороду, отже, викладені позивачем фактичні обставини виключають безпідставність отримання відповідачем грошових коштів. У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності суд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що позов залишено без задоволення судові витрати також не підлягають стягненню.

Outcome: dismissed