Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

04.10.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до Дніпропетровської обласної ради (далі ДОР), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради (далі КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР), про визнання факту незаконності відсутності негайного звільнення, визначення з правовою невизначеністю та стягнення моральної шкоди, в якому просить суд: - визнати факт незаконності відсутності негайного звільнення позивача 29.09.2009 року; - визначитися з правовою невизначеністю щодо позбавлення позивача свободи, його законністю, відповідальності за це, правовим статусом власності відповідача в даних відносинах і презумпціями судів; - стягнути з відповідача на користь позивача немайнову шкоду, завдану позбавленням свободи і супровідними порушеннями прав і подальшими порушеннями відповідачем прав позивача в розмірі 6000000,00 грн. І. Стислий виклад позиції учасників справи. Свої позовні вимог позивач обґрунтовує тим, що 14.09.2009 року він був повторно незаконно примусово госпіталізований КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» ДОР, яка належить відповідачу, ніби для виконання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року у справі про адміністративне правопорушення №3-1754/09. На 15-й день позбавлення свободи, тобто 29.09.2009 року, позивач подав керівнику установи заяву про негайне звільнення, мотивовану тим, що КУпАП не передбачає позбавлення свободи більше ніж на 15 діб. Відповіді на цю заяву позивач не отримав і в подальшому дізнався, що зазначена заява від 29.09.2009 року була направлена до суду, який призначив СПЕ (судово-психіатрична експертиза). Звільнений позивач був лише 08.10.2009 року зі складанням Акту №36 СПЕ від 08.10.2009 року. Позивач посилається на судові рішення національних судів України, Рішення Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ) від 26.02.2015 року у справі «Заїченко проти України №2» та зазначає, що в усіх справах власність відповідача не визнавала своєї провини у порушенні прав позивача, остаточними судовими рішеннями, якого була встановлена така провина. Також позивач вважає, що будь-який неупереджений спостерігач легко побачить суперечливість висновків, вказаних ним у позові судових рішень і створення ними правової невизначеності для позивача з важливих для нього питань: чи було утримання позивача в указаний період позбавленням його свободи, чи було при позитивній відповіді на перше питання таке позбавлення свободи законним, який правовий статус має експертна установа в питаннях позбавлення на власний розсуд фізичних осіб свободи, хто несе в таких правовідносинах відповідальність за незаконне позбавлення позивача свободи, чи спростованою змістом вказаних судових рішень є презумпція «суд знає закон». У таких умовах позивач для захисту своїх порушених прав на компенсацію за незаконне позбавлення свободи обирає прийняття за «юридичну істину» одразу всіх вказаних остаточних судових рішень, відповідно до статті 82 ЦПК України, з наданням переваги рішенню Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.04.2021 року у справі №203/2685/20 щодо суто процесуальних недоліків попереднього позову, усуває ці недоліки і викладає власне розуміння незаконності діяльності відповідача. Позивач стверджує, що відповідач є власником особливо небезпечного предмету «психіатричної лікарні» та ніколи не створював запобіжників для виключення завдання цією власністю шкоди іншими суб`єктами права, включно з державою. А з вересня 2009 року відповідач не вживав належних заходів для забезпечення безпеки такою власністю для позивача та будь-кого. При цьому нанесення цією власністю шкоди в частині зайвих 9 (дев`яти) діб позбавлення свободи, шкоди здоров`ю, встановлено судовими рішеннями і не повинно знову доводитися. Власність відповідача під приводом ніби виконання судового рішення в порушення статей 28, 29 Конституції України без добровільної згоди позивача проводила над ним медичні та наукові досліди (СПЕ), незаконно позбавляла його свободи. Це встановлено Рішенням ЄСПЛ від 26.02.2015 року у справі «Заїченко проти України №2». Позивач вважає, що відповідач не вчинив жодного кроку для відновлення порушених з його вини прав позивача, чим додатково порушує права позивача. Також позивач зауважив протиправну відсутність здійснення відповідачем заходів щодо негайного звільнення позивача 29.09.2009 року і ретроспективних заходів щодо поновлення його порушених прав, про що окремо вказано у Рішенні Європейського cуду з прав людини від 26.02.2015 року. Позивач вказав, що моральна шкода, завдана позивачу відповідачем полягає у тривалих фізичних і душевних стражданнях при безпосередньому позбавленні свободи у 9 діб, тобто з 29.09.2009 року по 08.10.2009 року, наступному порушенні особистих прав позивача, включно з правом знати стан свого психічного здоров`я, завдання шкоди репутації позивача, погіршення стосунків з оточуючими тощо. Особливо позивач звернув увагу суду на те, що медичний заклад відмовив йому у наданні стоматологічної допомоги під час утримання, а лікар міг надати таку допомогу, коли у позивача випав зубний протез. Наслідком цього стало суттєве запізнення з відповідним лікуванням, що призвело до наступного видалення у позивача всіх зубів, тривалого обмеження позивача у звичному харчуванні, витрат на нові зубні протези, зміни у звичному житті позивача. Крім того, позивач наголосив на тому, що він докладав надзвичайних зусиль по налагодженню свого життя та відновлення репутації, що є загальновідомим. У таких умовах позивач оцінив моральну шкоду, з урахуванням особистості позивача, тривалості порушень прав у 6000000,00 грн, що на його думку, є адекватною. Тому позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди. Також 23.08.2023 року позивач надав суду свої письмові пояснення в частині варіантів розрахунку компенсації моральної шкоди. Так, на думку позивача, зокрема, за правилами арифметики, подібно до висновків рішення Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 14.08.2019 року у справі №203/60/18, розмір моральної шкоди можливо розрахувати так: 165000 грн х 72 (24/3 х 9) = 11880000\~грн, що вдвічі більше позовних вимог, або за остаточним рішенням Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська у справі №201/1024/19, або рішенням ЄСПЛ у справі «Гонгадзе проти України», рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2021 року у справі №200/18788/17. У встановлений судом строк 19.01.2022 року відповідач подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та просить суд відмовити у їх задоволенні. Так, Дніпропетровська обласна рада вважає, що позовні вимоги є незаконними, безпідставними та задоволенню не підлягають. Як зазначив представник відповідача, обласна рада здійснює свої повноваження як засновник закладу з питань володіння та користування комунальним майном та жодним чином не впливає на діяльність закладу щодо реалізації і мети цієї діяльності. Представник відповідача наголосив на тому, що позивач звернувся до суду у липні 2020 року з позовом до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування моральної шкоди, справа №203/2685/20. При цьому представник відповідача послався на те, що позивач неодноразово звертався до суду з позовами про відшкодування моральної шкоди та застосовував той самий прийом зміна складу відповідачів з ідентичними позовними вимогами. Проте, незважаючи на відсутність другого відповідача позивач обґрунтовує свої позовні вимоги по факту незаконності його негайного звільнення, спричинення йому моральної шкоди лише тим, що обласна рада є засновником закладу. При цьому позивач відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності не надає у своїй позовній заяві жодних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди відповідачем. З огляду на викладене, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особу у письмовій заяві від 24.05.2023 року просив суд розглядати цивільну справу за його відсутності та зазначив, що третя особа заперечує проти позову та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснив суду таким чином, як про це зазначено вище. При цьому позивач зазначив, що закони, які суперечать ратифікованим міжнародним актам, не повинні враховуватись судом. Також позивач наголосив на тому, що вже є і практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), численна практика українських судів, якими розглядались спори та питання щодо незаконності затримання позивача у психіатричній лікарні, що є власністю відповідача. Ці рішення судів набрали законної сили є остаточними та обов`язковими до виконання. Усі рішення національних судів поглинаються рішенням ЄСПЛ, яким було встановлено порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ЄКПЛ), а всі інші рішення національних судів, прийняті всупереч рішенню ЄСПЛ, є нікчемними. Позивач зазначив, що у рішенні Самарського районного суду м.\~Дніпропетровська вказано, що шкода не може стягуватися зі спеціалізованого закладу КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР, бо він є неналежним відповідачем, а кошти мають стягуватися з Дніпропетровської обласної ради як із засновника та власника психіатричного закладу. Вказане рішення суду набрало законної сили та має виконуватися, а тому позивач звертає свої позовні вимоги до Дніпропетровської обласної ради, яка несе субсидіарну відповідальність за моральну шкоду, завдану діями психіатричного закладу, незалежно від вини. Тому позивач звертається до суду з позовом про відшкодування йому моральної шкоди знову. З-поміж іншого позивач акцентував увагу суду на тому, що відповідно до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 16.12.2005 року №167, сатисфакція, присуджена позивачу за рішенням ЄСПЛ, є іншим видом компенсації, а тому відшкодування моральної шкоди та вже присуджену позивачу сатисфакцію ЄСПЛ не можна ототожнювати, бо це інша компенсація за незаконне затримання та позбавлення свободи позивача, що має характер ретроспективного захисту. При цьому позивач наголосив на тому, що на його думку, слід усунути невизначеності та остаточно установити незаконність позбавлення його свободи, а протилежні рішення інших судів вважати такими, що суперечать вимогам міжнародних актів. Тож позивач вважає, що слід встановити, чи було незаконним позбавлення позивача свободи з 29.09.2009 року по 08.10.2009 року, тобто на 9 діб більше, ніж дозволено законом, та вирішити спір щодо відшкодування йому у зв`язку з цим моральної шкоди. Позивач зазначив, що під час перебування у психіатричній лікарні він звертався за медичною допомогою до стоматолога, бо у нього випав зубний протез, без якого він не міг їсти. Його оглянув стоматолог та сказав, що протез йому має міняти той лікар-стоматолог, який його ставив, тобто йому було відмовлено у надання медичної допомоги. Представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що сторона відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні. Так, представник відповідача зазначила, що позивачем пред`являлись інші позови та є рішення судів, які набрали законної сили. Відповідно до рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська, орган місцевого самоврядування мав би нести субсидіарну відповідальність за шкоду, завдану позивачу. Відповідачем у вказаній цивільний справі було КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР. При цьому апеляційний суд залишив в силі рішення суду першої інстанції. Натомість ДОР є засновником КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР, чого відповідач не заперечує. Проте КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР є юридичною особою та самостійно несе відповідальність за свої дії. Водночас ДОР є органом управління майном підприємства на праві оперативного управління майном, забезпечує майном комунальне підприємство, а комунальне підприємство здійснює господарську діяльність на підставі фінансового плану за рахунок коштів державного бюджету. Також представник відповідача вважає, що у спірних правовідносинах відсутній склад цивільного правопорушення, бо боржником є лікарня, а у ДОР тільки субсидіарна відповідальність. Проте, на думку представника відповідача, відсутні підстави для її застосування та позивач не надав доказів супровідного порушення його прав саме відповідачем. Рішенням ЄСПЛ вже встановлено факт порушення прав позивача незаконним утриманням у психіатричній лікарні та присуджено сатисфакцію у розмірі 5000 євро, та в цій частині позовних вимог ДОР не є належним відповідачем. Крім того, рішенням суду від 02.04.2021 року у справі №203/2685/20 позивачу вже було відмовлено у задоволенні аналогічних позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 12.10.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. Ухвалою суду від 01.12.2021 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів та допит його в якості свідка в цивільній справі та ухвалено: витребувати у Комунального підприємства Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги Дніпропетровської обласної ради (адреса місцезнаходження: вул. Бехтерева буд. 1, м. Дніпро, 49000; код ЄДРПОУ 01985400) медичні картки стаціонарного хворого [PERSON] , [INFO] , за періоди з 23.07.2009 року по 24.07.2009 року та з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року, заведені 23.07.2009 року та 14.09.2009 року, відповідно; допитати позивача [PERSON] , [INFO] , в якості свідка в судовому засіданні під час розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 23.02.2022 року було задоволено клопотання представника відповідача та заяву представника Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради. Ухвалою суду від 14.03.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання 23.08.2023 року з`явились позивач, представник відповідача. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час, дату та місце проведення судового засідання, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши думки учасників справи, на підставі положень статей 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності представника третьої особи. Під час судових засідань з розгляду справи по суті суд заслухав усні пояснення учасників справи по суті спору, допитав позивача в якості свідка, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оголосив судові дебати та заслухав заключні слова учасників справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м.\~Дніпропетровська від 23.07.2009 року, справа №3-1754/2009, було призначено по справі про адміністративні правопорушення у відношенні [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 185-3 КУпАП стаціонарну судово-психіатричну експертизу правопорушника [PERSON] . На вирішення експертизи поставлені наступні питання: чи страждає правопорушник [PERSON] будь-яким психічним захворюванням? Якщо страждає, то міг [PERSON] усвідомлювати свої дії або керувати ними при здійсненні ним вищевказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-3 КУпАП? Чи знаходився правопорушник [PERSON] в момент здійснення правопорушення у тимчасово хворобливому стані і чи міг він усвідомлювати свої дії або керувати ними? Проведення експертизи доручено відділенню судово-психіатричної експертизи Дніпропетровської обласної клінічної психіатричної лікарні, провадження у справі зупинене. За відомостями з оригіналів медичних карток стаціонарного хворого №7161/09 та №8854/09, позивача [PERSON] , [INFO] , вперше було госпіталізовано з 23.07.2009 року по 24.07.2009 року до КЗ «ДОКПЛ», психіатричне відділення №1; вдруге з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня», психіатричне відділення №1; направлений Красногвардійським районним судом м.\~Дніпропетровська. Відповідно до акту №36 від 08.10.2009 року з медичної картки №8854/09 стаціонарного хворого [PERSON] , [INFO] , у період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року, судово-психіатрична експертна комісія в ході проведення судово-психіатричного обстеження, дійшла висновку, що у зв`язку зі складністю випадку, неясністю клінічної картини встановити діагноз та вирішити експертні питання відносно [PERSON] не виявляється можливим; рекомендоване проведення повторної судово-психіатричної експертизи (мова оригіналу російська мова). 22.09.2009 року позивача було направлено до стоматолога, який зазначив, що позивач не потребує отримання невідкладної стоматологічної допомоги, питання протезування рекомендовано вирішувати в плановому порядку за місцем проживання (мова оригіналу російська мова). Рішенням Європейського суду з прав людини від 06.07.2015 року (остаточне) у справі «Заїченко проти України (№2)» (заява №45797/09), визначено, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 08 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція, ЄКПЛ); суд вирішив долучити заперечення Уряду щодо невичерпання національних засобів юридичного захисту у зв`язку зі скаргою заявника за статтею 8 Конвенції стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього по суті цієї скарги та відхиляє його після розгляду по суті; оголошує прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього, а решту скарг у заяві неприйнятними; постановив, що було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції; постановив порушення статті 8 Конвенції; постановив, що упродовж трьох місяців з дати, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити заявникові нижченаведені суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватись: 5000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди, та 120 (сто двадцять) євро компенсації судових витрат та інших витрат. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2017 року, справа №201/16263/17, судом встановлений факт, який має юридичне значення, про те, що виданий 08.10.2009 року Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» «Акт №36 стаціонарної судово-психіатричної експертизи», не є актом судово-психіатричної експертизи, як і взагалі висновком експерта (тів) в розумінні законодавства України. Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.05.2018 року, справа №201/16263/17. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2018 року, справа №201/819/18, судом встановлено, що за ознакою тривалості, законне затримання заявника мало закінчитися у 17 годині 29.09.2009 року, але тривало ще 9 діб, та визнано незаконним перевищення строку безперервного позбавлення [PERSON] свободи з 17 години 14.09.2009 року по 13 годину 08.10.2009 року, що в 200 разів більше максимального для адміністративного затримання, та на 9 діб більше максимального для адміністративного арешту. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018 року, справа №201/11110/17, факти багаторазового незаконного позбавлення позивача свободи відповідно до ст. 82 ЦПК України, в даній справі доказувати не потрібно, оскільки вони встановлені у постанові Бабушкінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 20.07.2012 року у справі №4-1400/11, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 року у справі «Заїченко проти України №2»; судом встановлено, що 14.09.2009 року при примусовому доправленні позивача до психіатричної лікарні та 29.07.2010 року при доправленні позивача до Красногвардійського районного суду м.\~Дніпропетровська відбулися дії, які мають ознаки викрадення позивача у першому випадку працівниками міліції, в другому невідомими особами, та вирішено, зокрема, стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 283581,44 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 8190000,00 грн, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено, судові витрати віднесені на рахунок держави. Відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 01.04.2021 року, справа №201/11110/17, зокрема, визначено, що стягнута рішенням ЄСПЛ сума є санкцією для держави Україна за порушення пункту 1 статті 5 та статті 8 Конвенції, відшкодуванням [PERSON] як потерпілому від допущеного Україною порушення прав, викладених у Конвенції. Таким чином, право громадянина на відшкодування моральної шкоди не може обмежуватися отриманням відшкодування як потерпілим від допущеного Україною порушення прав, викладених у Конвенції, оскільки виплата вказаних відшкодувань є різними видами відповідальності держави; постановлено апеляційні скарги Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Прокуратури Дніпропетровської області задовольнити частково, зокрема, рішення Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська від 10.10.2018 року змінене в частині розміру суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої з Державного бюджету України на користь [PERSON] , зменшено її з 8190000,00 грн до 200000,00 грн. Відповідно до постанови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2018 року, справа №206/5058/18, яка набрала законної сили станом на 03.12.2018 року, судом було визнано незаконним ухвалене 14.09.2009 року рішення лікаря-психіатра КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» про госпіталізацію [PERSON] без усвідомленої згоди незаконним. Відповідно до ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.08.2019 року, справа №203/60/18, судом встановлено, що зокрема, внаслідок незаконного затримання заявника 23.07.2009 року йому, безумовно, було завдано моральну шкоду, що полягала в емоційних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв`язків, стосунків з оточуючими, приниженні честі, гідності, та вирішено визначити розмір немайнової (моральної) шкоди, що підлягає відшкодуванню [PERSON] у сумі 165000,00 грн. Вказана ухвала набрала законної сили станом на 14.08.2019 року. Відповідно до рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2019 року, справа №206/3779/19, за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту незаконної відсутності негайного звільнення позивача відповідачем та стягнення з відповідача на користь позивача немайнової шкоди, судом було встановлено, що рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)», остаточне від 06.07.2015 року, та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2011 року у справі №2-а-846/11 вже було розглянуто питання щодо незаконності його тримання у психіатричній лікарні з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року, в тому числі і факт незаконного перебування там 29.09.2009 року. Порушене право позивача, яке полягало у незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.2009 року вже було встановлено та захищено. Тому позовні вимоги щодо встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.2009 року були залишені без задоволення. При цьому з приводу відшкодування на користь позивача немайнової шкоди, завданої відсутністю негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.2009 року в розмірі 342000,00 грн, суд визначив, що позивачем не доведена необхідність стягнення з відповідача немайнової шкоди, яку він вважає йому завданою діями (бездіяльністю) відповідача в розмірі 342000,00 грн. Також суд встановив, що орган місцевого самоврядування, а саме Дніпропетровська обласна рада мала б нести субсидіарну відповідальність за шкоду, спричинену КП «ДКПЛ» ДОР» своїми рішеннями, діями або бездіяльністю. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем невірно визначено відповідача по справі про відшкодування немайнової шкоди КП «ДКПЛ» ДОР, а відтак позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є однією з підстав для відмови у задоволенні позову. Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.02.2020 року, справа №206/3779/19, та набрало законної сили станом на 18.02.2020 року. За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 21.05.1997 року була зареєстрована юридична особа публічного права орган місцевого самоврядування Дніпропетровська обласна рада, код ЄДРПОУ 23928934, дата запису: 04.09.2006 року. За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради», код ЄДРПОУ \~01985400, є Дніпропетровська обласна рада. Відповідно до рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.04.2021 року, справа №203/2685/20, провадження у справі за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради», Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування моральної шкоди в частині вимог, висунутих Комунальному підприємству «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради», було закрито, у позові [PERSON] до Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування моральної шкоди відмовлено. Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15.09.2021 року, справа №203/2685/20. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2021 року, справа №200/18788/17, судом було встановлено, що позивач двічі неправомірно був позбавлений волі та його протиправно утримували у психіатричній лікарні з метою проведення відповідних психіатричних експертиз, зокрема, стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області завдану немайнову (моральну) шкоду у розмірі 150000,00 грн. Відповідно до розрахунку ПФУ, форми РС-право, номер ПС: 912010811476, [PERSON] , [INFO] , у період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року у графі «Особливості трудової діяльності», вказано: необґрунтовано репресовані і згодом реабілітовані. Також на підтвердження тверджень, зазначених у позовній заяві, позивач надав суду книгу власного авторства [PERSON] за назвою «Виявляється, що все набагато гірше, ніж насправді», 2021 року (мова оригіналу російська мова), в якій акцентував увагу суду на сторінках: 3-8, 55-76, 78-87. Крім того, 12.11.2021 року позивач надав суду додатковий фрагмент дослідження есе «Нариси про логіку, юстицію, реальність» від 07.11.2021 року (мова оригіналу російська мова). Допитаний у судовому засіданні в якості свідка позивач показав, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська йому була призначена стаціонарна психіатрична експертиза. Проте призначення психіатричної експертизи та подальша госпіталізація позивача рішеннями судів були визнані незаконними, бо Кодексом України про адміністративні правопорушення (КУпАП) не передбачено можливості призначення психіатричної експертизи. Два-три тижні позивача переслідували та 14.09.2009 року його було викрадено працівниками міліції, в кайданках в автомобілі госпіталізовано. Загалом його тричі викрадали та привозили до відділення лікарні для проведення судової психіатричної експертизи. Тому він перебував у психіатричній лікарні вдруге з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року. Через 15 днів перебування у психіатричній лікарні позивач подав заяву до адміністрації лікарні про його негайне звільнення, бо це є максимальний строк позбавлення свободи, але відповіді не отримав. Також позивач показав, що у психіатричній лікарні він проходив тести та відповідав на питання тестів, до лікарні приїздили його родичі та кормили його, бо у лікарні погано кормили. У позивача був складний зубний протез, який випав, та він не міг їсти без нього, зуби, які ще залишились, боліли. У психіатричній лікарні позивач звернувся до лікаря-стоматолога у стоматологічний кабінет. Проте стоматолог відмовив йому у наданні медичної допомоги, бо сказав, що такий протез повинен міняти той лікар, який його ставив. При цьому позивач ніколи не був одружений, хоча про це помилково зазначалось у судовому рішенні та лікарями у медичних документах. Крім того, судове рішення залишається невиконаним, бо він нормальна людина та Законом України «Про психіатричну допомогу» встановлена презумпція психічного здоров`я людини, а акт його обстеження так і не склали. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання факту незаконності відсутності негайного звільнення, визначення з правовою невизначеністю, відшкодування моральної шкоди. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями частини 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З приводу позовних вимог про визнання факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача 29.09.2009 року, визначення з правовою невизначеністю щодо позбавлення позивача свободи, його законністю, відповідальності за це, правовим статусом власності відповідача в даних відносинах і презумпціями судів, суд зазначає таке. Відповідно до положень пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 3 листопада 2021 року у справі №691/1237/20 (провадження №61-14225св21), зокрема визначено, що факти, які мають юридичне значення, це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. При цьому системний аналіз ЦПК України, судової практики ВС вказує, що у разі, якщо іншою вимогою у справі є спір про право, то всі вимоги, зокрема, про встановлення (або визнання факту) та спір про право, розглядаються у позовному провадженні. Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України та відповідно до частин 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із положеннями статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Згідно з положеннями\~статті 9 Конституції України\~та статті 17, частини 5 статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень\~Конвенції про\~захист прав\~людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII). Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), №52854/39, ECHR 2003-IX, пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» №32053/13). Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд. Національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції. При цьому за правовою позицією ВС, викладеною у постанові у справі №204/8118/14 від 10.05.2023 року, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета й підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконують під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні. Суд, вирішуючи по суті вимоги позивача про визнання факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача 29.09.2009 року, визначення з правовою невизначеністю щодо позбавлення позивача свободи, його законністю, відповідальності за це, правовим статусом власності відповідача в даних відносинах і презумпціями судів, виходить з того, що рішеннями національних судів та Європейського суду з прав людини, зокрема рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2018 року, справа №201/819/18, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2019 року, справа №206/3779/19, рішенням ЄСПЛ від 06.07.2015 року (остаточне) у справі «Заїченко проти України (№2)», вже було вирішено спірне питання щодо визнання факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача 29.09.2009 року, та суди в інших судових справах вже визначили, що позбавлення позивача свободи у період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року та відсутність негайного звільнення позивача 29.09.2009 року були незаконними. Крім того, рішеннями вказаних судів були вирішені і питання щодо відповідальності відповідних суб`єктів відповідальності. Тим більше, суд враховує те, що такі вимоги позивача розглядались судами до належних відповідачів, а Дніпропетровська обласна рада не є належним відповідачем у спорі про визнання факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача 29.09.2009 року, визначення з правовою невизначеністю щодо позбавлення позивача свободи, його законністю, відповідальності за це, та це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Так, спір щодо визнання спірних фактів вже був вирішений Самарським районним судом м. Дніпропетровська у справі №206/3779/19, рішення суду від 07.11.2019 року. При цьому у справі №206/3779/19 відповідні позовні вимоги були звернені позивачем до належного відповідача Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» та вирішені судом. Тому позовні вимоги про визнання спірних фактів, звернені до Дніпропетровської обласної ради, як до неналежного відповідача, не підлягають задоволенню. З приводу позовної вимоги, зверненої до Дніпропетровської обласної ради, про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування\~ моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом,\~ моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування\~ моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала\~ моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Так, до загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника. Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року, справа №908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає. Водночас відповідно до частини 1 статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до положень статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У справі, що розглядається, третя особа Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради є основним суб`єктом відповідальності, а відповідач Дніпропетровська обласна рада, відповідно до судових рішень, які набрали законної сили та є обов`язковими до виконання, має нести субсидіарну відповідальність за дії, рішення чи бездіяльність третьої особи у спорі. Тобто відповідач має нести додаткову відповідальність та є субсидіарним суб`єктом відповідальності як засновник лікарні з надання психіатричної допомоги. Цього факту не заперечувала і представник позивача під час судового розгляду справи, та цей факт встановлений рішеннями судів, які набрали законної сили. При цьому, відповідно до загальної теорії права, до пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, особа, чиї права порушені, повинна пред`явити вимогу до основного суб`єкта відповідальності та у разі відмови у задоволенні вимоги до основного суб`єкта відповідальності така вимога може бути звернена до субсидіарного суб`єкта відповідальності, а останній буде мати право звернення з регресною вимогою до основного суб`єкта відповідальності (боржника). Визначальним для застосування субсидіарної відповідальності є доведення причинно-наслідкового зв`язку між винними діями чи бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних для боржника наслідків. Встановлення такого причинно-наслідкового зв`язку належить до об`єктивної сторони цивільного правопорушення, за відсутності якого покладення субсидіарної відповідальності на винних осіб унеможливлюється (постанова Верховного Суду у справі №904/6900/20). Отже, суд, враховуючи, що в частині позовних вимог про відшкодування позивачу моральної шкоди, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2019 року, справа №206/3779/19, було відмовлено у задоволенні позовних вимог до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» з підстави неналежності відповідача, дотримуючись принципу правової визначеності, доходить висновку, що Дніпропетровська обласна рада є належним відповідачем у справі в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди як суб`єкт субсидіарної відповідальності незалежно від вини цієї особи. При цьому суд бере до уваги те, що рішенням Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 02.04.2021 року, справа №203/2685/20, судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог до Дніпропетровської обласної ради з підстав їх недоведеності, що стало підставою для звернення позивача до суду з новим позовом та доведення своїх позовних вимог певними доказами. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що 22.09.2009 року позивача було направлено до стоматолога, проте питання протезування позивача було направлено вирішувати в плановому порядку за місцем проживання. Відповідно до вимог статті 36 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», медична допомога надається відповідно до медичних показань професійно підготовленими медичними працівниками, які перебувають у трудових відносинах із закладами охорони здоров`я, що забезпечують надання медичної допомоги згідно з одержаною відповідно до закону ліцензією, та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку і можуть перебувати з цими закладами у цивільно-правових відносинах. Медична допомога може надаватися: за місцем знаходження, проживання (перебування) пацієнта; в амбулаторних умовах; в умовах денного стаціонару; у стаціонарних умовах. Відповідно до положень статті 56 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», громадяни у необхідних випадках забезпечуються протезами, ортопедичними, коригуючими виробами, окулярами, слуховими апаратами, засобами лікувальної фізкультури і спеціальними засобами пересування. Категорії осіб, які підлягають безплатному або пільговому забезпеченню зазначеними виробами і предметами, а також умови і порядок забезпечення ними встановлюються законодавством України. Отже, відповідно до вимог Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», лікар-стоматолог лікарні з надання психіатричної допомоги міг надати позивачу медичну допомогу у стаціонарних умовах, забезпечивши його зубними протезами, проте відмовив у її наданні, пославшись на те, що медична допомога має надаватися позивачу за місцем його проживання. Це своєю чергою призвело до погіршення стану здоров`я позивача, враховуючи встановлене судами його незаконне позбавлення свободи у період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року. Суд, вирішуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, бере до уваги те, що позивач довів належними та допустимими доказами спричинення йому моральної шкоди бездіяльністю лікарні, що призвело до негативних наслідків для здоров`я позивача. Це, зокрема, підтверджується показаннями позивача, допитаного як свідка, оригіналами медичних карток, безпосередньо досліджених судом. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Співмірне відшкодування шкоди, в тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). За змістом статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію. Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відшкодування це сума справедливої сатисфакції, визначена рішенням Європейського суду з прав людини відповідно до статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, Рішенням Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Заїченко проти України №2» (заява №45797/09) встановлено, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. У справі встановлено порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг, та порушення статті 8 Конвенції, а саме: кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 року, справа №203/60/18, у зв`язку із встановленими порушеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ на підставі статті 41 Конвенції стягнув на користь позивача 5 (п`ять) тис. євро відшкодування моральної шкоди. Стягнута рішенням ЄСПЛ сума є санкцією для держави України за порушення пункту 1 статті 5 та статті 8 Конвенції та відшкодуванням позивачу як потерпілому від допущеного Україною порушення прав, викладених у Конвенції. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, визначаючи розмір відшкодування має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності, а розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Суд бере до уваги характер та тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті, неможливість нормально їсти під час перебування у лікарні, встановлену судами незаконність позбавлення його свободи у період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року, тривалість негативних наслідків для здоров`я позивача, вважає доведеним причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю третьої особи Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, засновником якого є Дніпропетровська обласна рада, та настанням негативних наслідків для позивача. При цьому, з урахуванням рішень судів у справах №206/3779/19, №203/2685/20, відповідач як субсидіарний суб`єкт відповідальності має нести субсидіарну відповідальність за бездіяльність Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради. А тому у ході судового розгляду справи суд вважає доведеною наявність об`єктивної сторони цивільного правопорушення для покладення субсидіарної відповідальності на відповідача. З огляду на викладене вище, у ході судового розгляду справи, враховуючи судові рішення національних судів та Європейського суду з прав людини, з метою дотримання принципу правової визначеності, з урахуванням рішень судів, які набрали законної сили та є остаточними, суд дійшов висновку, що відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн є достатнім розміром відшкодування моральної шкоди, пропорційним понесеним позивачем моральним стражданням, внаслідок протиправної бездіяльності третьої особи, субсидіарну відповідальність за що у спірному випадку несе відповідач. А тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне стягнути з Дніпропетровської обласної ради на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає таке. Відповідно до положень частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання, зокрема, позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне частково задовольнити позов [PERSON] та стягнути з Дніпропетровської обласної ради на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн, а у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. При цьому, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», судові витрати зі сплати судового збору у справі слід компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial