Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки і піклування Трускавецької міської ради, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 20 липня 2002 року сторони зареєстрували шлюб, в якому у них народилосядвоєсинів: [PERSON] , [INFO] (на даний час повнолітній), [PERSON] , [INFO] , який є неповнолітнім. Протягом останніх декілька років спільне життя у сторін не склалось, через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на життя та на родинні цінності. Відповідачка почала звинувачувати позивача у тому, що він недостатньо приділяє уваги сім`ї, що є дуже грішний і тим накликаю на неї всякі хвороби, конфліктувала з будь-якого приводу. В подальшому дружина поводила себе все агресивніше, почастішали конфлікти і сварки, переїхала з спільної квартири в інше місце проживання та нещодавно повідомила, що знялася з реєстрації з житла, яке було куплене нами під час шлюбу. На цей час [PERSON] залишився з молодшим сином [PERSON] , який є школярем, навчається у НВК СЗШ №2-гімназія м.Трускавця. На жаль, відповідачка хоче, щоб дитина відвідувала разом з нею релігійні зібрання, тож звинувачує сина, що він поганий, «бо мало молиться», вважає, що синові не обов`язково відвідувати школу, бо там нічого доброго не вчать. Після спілкування сина з [PERSON] він перебуває у стані депресії, не хоче розмовляти.У нас сторінрізні погляди на життя, на родинніцінності, різніжиттєвіпріоритети. Вважає, що подальше суміснежиття, так само як і збереженнясім`ї є неможливими, а строк на примирення не виправить стан шлюбнихвідносин, оскількивказанівищеобставинипродовжуютьсяпротягомтривалого часу, а спробипримиренняміж нами в минулому не принесли жоднихрезультатів. Крім цього, оскільки позивач самостійно виховує дитину, а дружина не бере участі у його вихованні та утриманні, вважає за доцільне звернутись з вимогою про стягнення аліментів з відповідача. Просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою та залишити проживати неповнолітнього [PERSON] разом з батьком, встановити факт самостійного виховання та утримання [PERSON] неповнолітнього сина [PERSON] ,стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] ,в розмірі3 000 грн.щомісячно. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, проте його представник- адвокат Потічна Н.Ю. подала заяву в якій просить справу розглянути без участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву про визнання позову в якій просить справу розглянути без її участі, заявлені позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задоволити. Представниктретьої особи, яка не заявляєсамостійнихвимогщодо предмета спору -Службиу справахдітейТрускавецькоїміської ради у судовезасідання не з`явилася, хочабулланалежним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, однак скерувала на адресу суду заяву в якій просить розгляд справи проводити без участі їх представника, позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини підтримують та зазначають що з цього питання було підготовлено відповідний висновок органу опіки а піклування ТМР від 25 серпня 2023 року № 18/02.02-875/1. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідившита оцінивши письмові доказипо справі у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони 20 липня 2002 року зареєстрували шлюб у місті Трускавець Львівської області, актовий запис № 91, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 15 травня 2021 року. В період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] , народилися діти- [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). З позовної заяви встановлено, щоподружнєжиття у сторінфактичноприпинилось, не ведутьспільногогосподарства, шлюбіснуєлише формально, а тому подальше йогозбереження є неможливим. Причиною розпадусім`ї є відсутністьнамірузберігатишлюб. Згіднозі ст. 24 СК України шлюбґрунтується на вільнійзгодіжінки та чоловіка. Примушуванняжінки та чоловіка до шлюбу не допускається. ТакеположеннянаціональногозаконодавстваУкраїнивідповідає ст.16 Загальноїдекларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якоючоловіки і жінки, якідосяглиповноліття, мають право без будь-якихобмежень за ознакоюраси, національностіаборелігіїодружуватися і засновуватисім`ю. Вони користуютьсяоднаковими правами щодоодруженняпід час шлюбу та під час йогорозірвання. Позов про розірванняшлюбуможе бути пред`явлений одним ізподружжя (ст. 110 СК України). Оскількипозивачнаполягає на розірваннішлюбу, то відповідновідмова в розірваннішлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбнимвідносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюбприпиняєтьсявнаслідокйогорозірвання за позовом одного ізподружжя на підставірішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірванняшлюбуможе бути пред`явлений одним ізподружжя (ч. 1 ст.110 СК України). Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляєрішення про розірванняшлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільнежиттяподружжя і збереженняшлюбусуперечило б інтересам одного з них. Задовольняючипозов про розірванняшлюбу, суд виходить з того, щодобровільністьшлюбу - одна з основнихйого засад. Шлюб-цесімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, щошлюбстворюєсім`ю, а слово «союз» підкреслюєдоговірну природу шлюбу, яка зумовлюєйогодобровільний характер. Шлюбґрунтується на вільнійзгодіжінки та чоловіка. Шлюбприпиняєтьсявнаслідокйогорозірвання. Розірванняшлюбузасвідчуєстійкийрозладподружніхстосунків. Позов про розірванняшлюбуможе бути пред`явлений одним ізподружжя. Для поваги до права дружиниабочоловіка на пред`явленнявимоги про розірванняшлюбупотрібенпрояв другим з подружжявласноїгідності, повагидо себе. Враховуючи, щошлюбміж сторонами фактичнорозпався, сторони не підтримуютьподружніхвідносин, відновленнясім`їнеможливе та суперечить інтересамсторін, а тому суд приходить до переконання, щовимогипозивачащодорозірванняшлюбу є доведеними та такими щопідлягаютьзадоволенню. Суд вважає, щошлюбслідрозірвати. В частиніпозовнихвимог про визначеннямісцяпроживаннядитини разом ізпозивачем та встановлення факту їїсамостійноговиховання та утриманнябатьком, суд вважає за необхіднезазначитинаступне. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу Українисім`я є первинним та основнимосередкомсуспільства, дитинаналежить до сім`їсвоїхбатьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК Українисімейнівідносиниможуть бути врегульовані за домовленістю (договором) міжїхучасниками. Регулюваннясімейнихвідносинмаєздійснюватися з максимально можливимурахуваннямінтересівдитини, членівсім`ї. Сімейнівідносинирегулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батькомаютьрівні права та обов`язкищододитини, незалежновід того, чиперебували вони у шлюбіміж собою. Так, згідно Акту про фактичне проживання особи від 16 серпня 2023 року, виданий головою ОСББ «№19 по вул.І.Мазепи в м.Трускавці» [PERSON] , про те, що він зареєстрований та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним проживає син - [PERSON] , зареєстрований, але фактично не проживає син - [PERSON] . Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні [ADDRESS] , зареєстровані - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд зазначає, що вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них залишається дитина, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам останніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про них, їх вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Так, згідно висновку органу опіки та піклування Трускавецької міської радищодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , вважати за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] за місцем його проживання чи перебування. Відповідно до ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. З обставин викладених у позовній заяві, судом встановлено, що сторони не проживають та не планують проживати разом, в кожного з них окреме особисте життя. Фактично син [PERSON] проживає разом з батьком, що підтверджується Актом обстеження умов проживання від 21 серпня 2023 року. У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч.3 ст. 151 СК України батьки мають право обиратиформи та методивиховання, крім тих, якісуперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 157 СК України питаннявихованнядитинивирішується батьками спільно, крімвипадку, передбаченогочастиноюп`ятоюцієїстатті. Згідно ч.4 ст. 157 СК України, батьки мають право укластидоговірщодоздійсненнябатьківських прав та виконанняобов`язківтим з них, хтопроживаєокремовіддитини. Договірукладається у письмовійформі та підлягаєнотаріальномупосвідченню. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охоронудитинства» кожнадитинамає право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклуваннябатьків. Оскільки відповідачем позовні вимоги визнано у повному обсязі, суд приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо проживання малолітньої дитини разом з батьком та перебування [PERSON] на самостійному утриманні та вихованні батька, крім цього, визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування за дитиною та прийняття участі у її вихованні. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідає інтересам дитини та позивач потребує юридичного закріплення у відповідному рішенні суду факту самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Водночас згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ст. 181 ч. 3 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розміраліментівмає бути необхідним та достатнім для забезпеченнягармонійногорозвиткудитини. Мінімальнийрозміраліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотківпрожитковогомінімуму для дитинивідповідноговіку. Аналогічніобставинивикладені в п.17 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодобатьківства, материнства та стягненняаліментів». Статтею 184 СК України встановлено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 183 ч. 1 СК України частказаробітку /доходу/ матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вирішуючипитання про розміраліментів, якийналежитьстягувати з відповідача на користьпозивача на утриманняїхмалолітньоїдитини, суд виходить з наступного. Так, вирішуючи питання про розмір аліментів, який належить стягувати з відповідача на користь позивача на утримання їх малолітньої дитини, при встановленні розміру аліментів, суд з урахуванням вимог ст. 182 СК України та те, що кожен з батьків рівноцінно несе обов`язок щодо утримання дитини, те, що дитина проживає спільно з батьком, який нею опікується постійно, і об`єктивно несе більші витрати на її утримання, те, що відповідач не заперечив щодо задоволення позовних вимог і сплати аліментів у розмірі 3000 грн., суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] аліментів в розмірі 3000 грн., на утримання неповнолітнього сина. Відповідно до ст. 191 ч. 1 СК України аліменти на дитинуприсуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Датою подачі позову є 18 серпня 2023 року, а тому аліменти стягувати від дня пред`явлення позову - з 18 серпня 2023 року. Зазначене не позбавляєсторони в подальшому при змініобставин, передбачених ст.192 СК України, звернутисьдо суду про змінурозміруаліментів. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускаєнегайневиконаннярішень, зокрема, у справах про стягненняаліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved