Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Кучмій М.Я. звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, припинення права власності. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 28.04.2004 між нею та [PERSON] , [INFO] , було укладено договір Дарування належної їй однокімнатної квартиру [ADDRESS] . Даний Договір позивач вважає таким, що укладено з порушенням норм діючого, на той час, законодавства, оскільки у відповідності до ст. ст. 67, 71 Цивільного кодексу України, ст. ст. 171, 173, 176, 177, 178 Сімейного кодексу України, ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно майнових прав дітей потрібна попередня згода органу опіки та піклування. Разом з тим, Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради дозволу на укладення договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] не давала. У Договорі зазначається, що [PERSON] діє за згодою матері, проте, позивач зауважує, що мати не діяла в інтересах сина, оскільки відповідач був неповнолітнім та не міг самостійно утримувати подаровану йому квартиру. Водночас, тягар утримання квартири з моменту договору дарування і до сьогоднішнього моменту несе вона. Ні відповідач ні його батьки не брали участь в утриманні квартири, сплати комунальних послуг та не забезпечували збереження даного майна. За наведених обставин, позивач просить позов задовольнити та визнати недійсним договір дарування однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 22,2 кв.м., житловою площею 12,0 кв.м. укладений 28.04.2004 між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , а також, припинити право власності [PERSON] , [INFO] на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 22,2 кв.м., житловою площею 12,0 кв.м. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.03.2023 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження. 05.06.2023 представник відповідача [PERSON] - адвокат Гуцалюк А.Р. подав суду відзив на позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає, оскільки [PERSON] не був позбавлений батьківського піклування, не мав піклувальника та станом на момент підписання спірного договору досяг 15 років, і дозвіл на вчинення правочину надала мати [PERSON] , а відтак дозволу органу опіки та піклування на укладення ним Договору дарування не вимагався, що згоджується із вимогами закону, який діяв на той час. У зв`язку із цим посилання позивача на ст.ст. 67, 71 ЦК України є безпідставними. Окрім цього матір [PERSON] не укладала жодних договорів, а лише надала згоду на це, а також не здійснювала ні купівлі, ні продажу житла, а тому ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» в даному випадку не підлягає до застосування. Вказує, що при укладені спірного договору були дотримані вимоги діючого на той час законодавства, зокрема такий укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений, з наданням письмової і нотаріально посвідченої згоди матері [PERSON] на укладення ним спірного договору. З огляду на викладене просив відмовити у задоволенні позову. Протокольною ухвалою суду від 12.07.2023 постановленою в судовому засіданні без виходу в нарадчу кімнату закрито підготовче провадження у даній справі та призначено розгляд справи по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Додатково зазначила, що спірний договір дарування вона уклала на користь [PERSON] , оскільки хотіла помогти дочці, яка продавала квартиру, а так як онук був неповнолітнім, його необхідно було терміново забезпечити житлом. Крім того вона вважала, що дочка із сім`єю будуть доглядати її. Однак, ні [PERSON] ні його матір за нею не доглядають, квартиру не утримують та комунальні послуги не сплачують. Разом з тим, жодних перешкод у користуванні квартирою [PERSON] їй не чинить та з квартири не виселяє. Представник позивача [PERSON] - адвокат Кучмій М.Я. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав викладених і позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив з приводу задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позов та зазначив, що станом на момент укладення договору він був неповнолітнім, тому домовленості були між його бабою [PERSON] та мамою, а відтак жодних подробиць він не знає. Проте вважає, що жодних вимог закону порушено не було, оскільки спірний договір укладений відповідно до вимог законодавства діючого на той час. Вказав, що за квартирою він доглядає, якщо щось квартирі ламається то він це ремонтує, в тому числі і побутову техніку. Разом з тим, витрат зі сплати комунальних послуг не несе, оскільки там проживає бабуся [PERSON] . Вказав, що до бабусі він приходив, вони спілкувались та між ними були хороші відносини, однак у січні минулого року його мама та бабуся [PERSON] посварились і їх відносини зіпсувались. З огляду на викладене просив відмовити у задоволені позову. Представник відповідач [PERSON] - адвокат Гуцалюк А.Р. в судовому засіданні заперечив з приводу позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що відповідно до реєстраційного посвідчення виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 08.05.2001, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А. 24.04.2001 за реєстровим номером № 2219 і записана в реєстрову книгу за № 34092. 28.04.2004 [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , який діє за згодою матері викладеній в заяві, посвідченій приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. 28.04.2004 по реєстру №2521, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, без примусу та насильства, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), уклали Договір дарування квартири посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2523, за умовами якого [PERSON] порадувала, а [PERSON] , [INFO] , прийняв в дар, належну [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею квартири 22,2 кв.м., житловою - 12,0 кв.м. (далі - Договір, спірний договір). За змістом п. 8 Договору, дарувальник та обдарований підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивної, удаваної та нікчемної угоди. Згідно реєстраційного посвідчення виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 07.05.2004, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. 28.04.2004 за реєстровим номером № 2523 і записана в реєстрову книгу за № 34092. Як вбачається з листа Служби у справах дітей Тернопільської міської ради № 492/04-24.2 від 02.03.2012, відповідно до розпорядження міського голови Тернопільської міської ради від 17.03.2004 №202 «Про надання дозволу на продаж 1/3 частини квартири» надано дозвіл неповнолітній дитині [PERSON] , 1989 року народження, здійснити продаж належної йому 1/3 частини житла за адресою: [ADDRESS] . Одночасно згідно вищевказаного розпорядження зобов`язано гр. [PERSON] забезпечити неповнолітню дитину [PERSON] житлом на праві власності за адресою: [ADDRESS] . Документ, який засвідчує набуття неповнолітньою дитиною право власності на житло, пред`явити в управління освіти і науки до 01.05.2004. 28.04.2004 в управління освіти і науки пред`явлено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [INFO] . Дозволу на укладання вищевказаного договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування не надавав. Відповідно до довідки виданої Приватним підприємством «Наш дім» № 227 від 24.03.2022, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 30.06.2001 по даний час. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановлену цим кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до частини першої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У позовній заяві як підставу для визнання Договір дарування квартири від 28.04.2004 недійсним позивач вказує, що спірний договір був укладений з неповнолітнім без дозволу опіки та піклування, а відтак такий у відповідності до ст. 224 ЦК України є нікчемним. Так, згідно зі статті 717 ЦК України (в редакції від 01.01.2004 тут і далі по тексту, яка діяла на момент укладення спірного договору) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається з ч. 1 ст. 720 ЦК України, сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. За змістом ст. 30 ЦК України (в редакції від 01.01.2004 тут і далі по тексту, яка діяла на момент укладення спірного договору), цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 6 СК України (в редакції від 01.01.2003 тут і далі по тексту, яка діяла на момент укладення спірного договору), малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Судом встановлено, що станом на момент укладення спірного договору дарування [PERSON] , [INFO] досяг 15 років, відповідно був неповнолітньою особою. Відповідно до ч. 2 ст. 32 ЦК України, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від будь-кого з батьків (усиновлювачів). У разі заперечення того з батьків (усиновлювачів), з яким проживає неповнолітня особа, правочин може бути здійснений з дозволу органу опіки та піклування (ч. 4 ст. 32 ЦК України). Таким чином на час укладення спірного Договору, а саме, 28.04.2004, дозволу органу опіки та піклування на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо нерухомого майна законом не вимагалось, натомість повинна була бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір дарування був укладений 28.04.2004 між [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] за згодою матері викладеній в заяві, яка посвідчена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. 28.04.2004 по реєстру №2521. При цьому договір укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2523. З приводу посилань позивача на ст. 67, 71 ЦК України то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 67 ЦК України, опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Згідно ст. 71 ЦК України, Опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Частиною 1 статті 224 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Разом з тим суд зауважує, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (ст. 55 ЦК України). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 243 СК України, опіка, піклування встановлюється над дітьми, які залишилися без батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Також відповідно до ст. 59 ЦК України, піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що [PERSON] станом на момент укладення спірного договору був позбавлений батьківського піклування, у зв`язку із чим йому було призначено піклувальника, а відтак застосування ст. 67, 71 ЦК України в даному випадку є недоцільним та відповідно підстави для визнання спірного Договору недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 224 ЦК України відсутні, оскільки [PERSON] при укладанні спірного договору діяв за нотаріально посвідченою згодою матері у відповідності ч. 2 ст. 32 ЦК України. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на позицію Верховного суду викладену у поставі від 29.06.2022 в справі № 51/1607/20, згідно якої тлумачення ст.ст. 32, 70, 71, 224 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що: дозвіл органу опіки та піклування по своїй суті є адміністративним актом, який має приватноправову дію та орієнтований на приватне право; такий дозвіл потрібний для охорони державою інтересів окремих осіб, зокрема, з метою недопущення припинення права, зменшення майна, і тому держава вважає за необхідне в певних випадках «втручатися» в приватноправові відносини батьків (осіб, які їх замінюють, опікунів, піклувальників) та вимагати отримання дозволу; для передання майна неповнолітній дитині у власність за договором дарування не потрібний дозвіл органу опіки та піклування і тому такий договір не може бути кваліфікований як нікчемний на підставі частини першої статті 224 ЦК України. Також, частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції тут і далі по тексту чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»). Водночас, суд зауважує, що дані норми закону регулюють відносини при вчиненні батьками правочинів стосовно майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, проте у даній справі матір відповідача [PERSON] не укладала жодних договорів щодо належного останньому майна, а лише надала йому дозвіл на вчинення ним правочину, як того вимагала ч. 2 ст. 32 ЦК України. З огляду на вище викладене суд приходить до висновку спірний Договір дарування квартири від 28.04.2004 посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 2523вчинений у належній формі, у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін та у відповідності до вимог законодавства діючого на момент його укладення. Позивачем [PERSON] не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того що укладення спірного договору не відповідало її дійсній волі, що оскаржуваний договір дарування вчинявся під впливом обману чи того, що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Кучмій М.Я. до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування Договору дарування квартири від 28.04.2004 посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2523. Також, оскільки в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування відмовлено, суд вважає за необхідне відмовити й у задоволенні позовної вимоги про припинення права власності, яка є похідною та тісно взаємопов`язана з вимогою про визнання недійсним договору дарування. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати стягненню з відповідача на корись позивача не підлягають та у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача [PERSON] в межах нею понесених. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed