Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

І.Короткий зміст позовних вимог. Представник позивача [PERSON] - адвокат Коваль Р.О. звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Позовні вимоги мотивовано тим, що 01.08.2018р. позивачем [PERSON] надано відповідачу [PERSON] в позику грошові кошти на загальну суму 135 000 грн. Згідно домовленості між сторонами, відповідач зобов`язався повернути позивачу [PERSON] зазначену суму коштів. На підтвердження факту отримання коштів в сумі 135 000 грн. та обов`язку їх повернути відповідач написав розписку. Зазначає, що відповідач [PERSON] в порушення умов укладеного договору позики у встановлений строк отриманої позики не повернув, на неодноразові прохання позивача про добровільну сплату заборгованості не реагує. З огляду на наведене, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 135 000 грн. та понесені судові витрати. ІІ. Позиція учасників справи. У судовому засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Коваль Р.О. не з`явилися, натомість представник позивача [PERSON] - адвокат Коваль Р.О. скерував на адресу суду письмову заяву, у якій ствердив, що з часу пред`явлення даного позову відповідач [PERSON] частково погасив заборгованість перед позивачем [PERSON] , зокрема сплативши на його користь грошові кошти в сумах 37 574 грн. та 3 960,10 грн. відповідно. З огляду на наведене, сторона позивача зменшує позовні вимоги та просить стягнути з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 93 465,90 грн. Крім того, просить розглядати дану цивільну справу без сторони позивача, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак у судове засідання не з`явився без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, відзиву не подав. Як вбачається із матеріалів справи судові повістки відповідачу надсилались неодноразово рекомендованим листом з повідомленням за адресою місця його проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку, декілька з яких (повісток) були вручені йому (відповідачу) особисто. Відомості про будь-яку іншу адресу місця знаходження відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні. Заяв про зміну місця знаходження від відповідача не надходило. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, виклик відповідача здійснювався у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та останній вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи з часу опублікування оголошення про виклик. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 05.12.2022р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики залишено без руху, позивачу [PERSON] надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 28.12.2022р. відкрито провадження у даній цивільній справі, ухвалено розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, а також враховуючи те, що сторона позивача не заперечувала проти заочного вирішення справи, судом вирішено ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. ІV. Обставини справи, встановлені судом. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, відповідач [PERSON] під письмову розписку 01.08.2018р. отримав від позивача [PERSON] грошові кошти на загальну суму 135 000 грн. Зазначену суму коштів відповідач [PERSON] зобов`язався повернути позивачу до 31.12.2018р. Відповідну розписку долучено до матеріалів справи. Отже, позивачем [PERSON] доведено, що між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, а також доведено, що відповідач був повідомлений про строк повернення суми позики. Позивач виконав свої зобов`язання за договором позики в повному обсязі, передавши відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 135 000 грн. Відповідач [PERSON] своїх обов`язків щодо повернення суми позики у строк, встановлений Договором (у розписці), не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, а тому позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка становить 135 500 грн. Наявність боргової розписки у позивача [PERSON] , кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем [PERSON] не виконане. Після пред`явлення даного позову, відповідач [PERSON] частково погасив заборгованість перед позивачем [PERSON] , зокрема сплативши на його користь грошові кошти в сумі 41 534,70 грн., що підтверджено відповідними платіжним документами (копіями квитанцій) про перерахування грошових коштів в сумах 37 574, 60 грн. та 3 960,10 грн. відповідно. V. Застосовані судом норми права. Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за договором позики. Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. У відповідності до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Правовідносини, які виникли між сторонами з приводу договору позики, є подібними до правовідносин, які виникають з договорів кредиту, а тому в силу ч.9 ст.10 ЦПК України суд вважає можливим застосувати у цій справі вказані правові позиції. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою статті 631 ЦК України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. У даній статті передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа №483/1953/16-ц). Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду. Таким чином, надані стороною позивача докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 93 465 (дев`яносто три тисячі чотириста шістдесят п`ять) грн. 30 коп. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, оскільки копією платіжного документа (копією квитанції) від 28.03.2023р. підтверджено факт перерахування відповідачем на користь позивача грошових коштів в сумі 37 574, 60 грн., а не в сумі 37 574 грн., як зазначала сторона позивача. Відтак, з врахуванням сплачених відповідачем [PERSON] грошових коштів, його заборгованість перед позивачем [PERSON] становить саме 93 465,30 грн., а не 93 465,90 грн. Будь-яких доказів, які б спростували факт наявності заборгованості перед позивачем за вказаним договором позики відповідачем [PERSON] суду не представлено. Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що боргове зобов`язання за договором позики відповідачем [PERSON] не виконане, а тому вважає обґрунтованими та підставними позовні вимоги, що пред`явлені до нього у даному цивільному позові. VII. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.ч.1-2, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції №0.0.2691762872.1 від 30.09.2022р. позивачем [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 1350 грн. У відповідності вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] сплачений ним судовий збір в сумі 1350 грн.

Outcome: partial