Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що на підставі договору позики від 05 січня 2021 року, який він уклав із відповідачем, він надав останньому в позику грошові кошти в сумі 518 918 гривень 40 копійок із строком повернення до 05 квітня 2021 року. Також, позивач зазначив, що 24 грудня 2021 року між ним і відповідачем було укладено додаткову угоду до вказаного договору позики від 05 січня 2021 року, за умовами якої він надав відповідачу в позику грошові кошти в сумі 495 694 гривні 08 копійок із строком повернення до 05 березня 2022 року. Оскільки вказану суму позики за договором і додатковою угодою відповідач не повернув у повному обсязі, позивач просить стягнути з останнього суму боргу в розмірі 629 735 гривень 68 копійок та неустойку відповідно до пункту 11 договору в 242 890 гривень 10 копійок (а.с. 1 - 2). Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги позову та просив задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Також, представник позивача в судовому засіданні на запитання головуючого підтвердив факт повернення відповідачем частини боргу в сумі 68 550 гривень. Крім того, під час розгляду справи в судовому засіданні представник позивача повідомив суду, що доданий до позову розрахунок позивача заборгованості відповідача містить помилки й описки. Представник відповідача в судовому засіданні не визнала позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що позивачем невірно обраховано заборгованість відповідача, а розрахунок заборгованості й позовна заява містять посилання на договори, які не укладались між сторонами. Також, представник відповідача в судовому засіданні на запитання головуючого підтвердила факт повернення відповідачем частини боргу в сумі 68 550 гривень. Вислухавши вступне слово представників сторін та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини. 05 січня 2021 року між сторонами укладено договір позики № К050121-2 відповідно до якого відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 518 918 гривень 40 копійок та зобов`язалася повернути позику до 05 квітня 2021 року (а.с. 4). Незважаючи на те, що представник позивача в судовому засіданні на запитання головуючого відповів, що факт отримання відповідачем від позивача зазначеної суми грошових коштів у позику підтверджується відповідною розпискою, стороною позивача не додано до позову та не надано суду під час розгляду справи такої розписки. Потім, 24 грудня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору позики № К050121-2 від 05 січня 2021 року відповідно до якої відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 495 694 гривні 08 копійок та зобов`язалася повернути позику до 05 березня 2022 року (а.с. 5). Факт отримання відповідачем від позивача зазначеної суми грошових коштів у позику підтверджується змістом відповідної розписки від 24 грудня 2021 року (а.с. 6). Станом на дату подання позову, відповідач повернув позивачу частину позики в сумі 68 550 гривень 00 копійок. В судовому засіданні представники сторін не оспорили і підтвердили дану обставину, а тому на підставі частини першої статті 82 ЦПК України, дана обставина, яка визнана учасниками справи, не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання. Під час розгляду справи суду не надано відповідних доказів на підтвердження факту повернення відповідачем решти суми боргу у строки, що у визначені в укладеними між сторонами договорі позики й додатковій угоді до нього. Вирішуючи спір по суті вимог, суд виходить з наступного. Згідно із частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Норма частини першої статті 1050 ЦК України встановлює, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зокрема, суд враховує, що відповідно до пункту 1 додаткової угоди від 24 грудня 2021 року до договору позики № К050121-2 від 05 січня 2021 року, сторони у пункті 5.5. договору позики № К050121-2 від 05 січня 2021 року, визначили графік повернення позики за яким: -до 05 січня 2022 року відповідач мав повернути частину позики в сумі 17 703 гривні 36 копійок; -до 05 лютого 2022 року відповідач мав повернути частину позики в сумі 17 703 гривні 36 копійок; -до 05 березня 2022 року відповідач мав повернути частину позики в сумі 460 287 гривень 36 копійок. Тобто, сума позики, що не була повернута відповідачем позивачу станом: - на 05 січня 2022 року складала 17 703 гривні 36 копійок; - на 05 лютого 2022 року складала 35 406 гривень 72 копійки; - на 05 березня 2022 року складала 495 694 гривні 08 копійок. Як встановлено судом частина позики в сумі 68 550 гривень 00 копійок була повернута відповідачем вісьмома платежами, перший з яких було здійснено 06 червня 2022 року, що відображено у розрахунку позивача (а.с. 7). Положення частини 2 статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 11 укладеного між сторонами договору позики № К050121-2 від 05 січня 2021 року, у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1 % від загальної суми заборгованості за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. За доданим до позову розрахунком заборгованості відповідача, позивач розрахував і просить стягнути неустойку за період з 06 січня по 03 лютого 2022 року в сумі 242 890 гривень 10 копійок (а.с. 7). Як встановлено судом на підставі додаткової угоди 24 грудня 2021 року до договору позики № К050121-2 від 05 січня 2021 року, загальна сума заборгованості станом на 05 січня 2022 року відповідно до графіку складала 17 703 гривні 36 копійок. Наступний платіж за графіком повинен був здійснений 05 лютого 2022 року. Як наслідок, суд вважає безпідставним і необґрунтованим розрахунок позивача суми неустойки в розмірі 242 890 гривень 10 копійок, оскільки його було здійснено не на суму заборгованості в розмірі 17 703 гривні 36 копійок відповідно до графіку станом на 05 січня 2022 року, а на загальну суму позики яку було отримано відповідачем за умовами додаткової угоди 24 грудня 2021 року. Як наслідок, суд здійснює власний розрахунок неустойки відповідно до пункту 11 укладеного між сторонами договору позики № К050121-2 від 05 січня 2021 року, за визначений позивачем період з 06 січня по 03 лютого 2022 року однак на суму заборгованості в розмірі 17 703 гривні 36 копійок відповідно до графіку станом на 05 січня 2022 року. Розрахунок здійснюється за формулою: Пеня = С x РП x Д : 100, де С - сума заборгованості за період, РП - розмір пені, зазначений в договорі, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума з 06/01/2022 до 03/02/2022 17 703,36 x 1 x 29 : 100295 133,97 грн. Всього неустойка в сумі 5 133 гривень 97 копійок. Загальна заборгованість відповідно до графіку станом на 05 січня 2022 року за період прострочення грошового зобов`язання 29 днів складає 17 703 гривень 36 копійок + 5 133 гривень 97 копійок = 22 837 гривень 33 копійки. Тобто, сума позики, що не була повернута відповідачем позивачу станом: - на 05 січня 2022 року складала 22 837 гривень 33 копійки (з урахуванням неустойки); - на 05 лютого 2022 року складала 40 540 гривень 69 копійок; - на 05 березня 2022 року складала 500 828 гривень 05 копійок. Одночасно, суд віднімає від вказаної суми боргу частина позики в сумі 68 550 гривень 00 копійок яку було повернуто відповідачем вісьмома платежами з 06 червня 2022 року по 24 квітня 2023 року, що відображено у розрахунку позивача (а.с. 7). Отже, загальна сума боргу відповідача перед позивачем за укладеним між ними договором позики і додатковою угодою складає 432 278 гривень 05 копійок. Оскільки, відповідач не виконав свої зобов`язання за укладеним із позивачем договором позики і додаткової угоди до нього та не повернув останньому суму позики у визначеному розмірі та строки, суд приходить до висновку, що порушені майнові права позивача слід захистити шляхом стягнення з відповідача на користь позивача встановленої під час розгляду справи суми заборгованості. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню в розмірі заборгованості, що встановлений судом. На підставі пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судовий збір слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial