Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

07 червня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 липня 1985 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. 13 квітня 1989 року за договором дарування грошей, [PERSON] подарувала їй кошти в сумі 6500 карбованців для купівлі жилого будинку. Таким чином, перебуваючи у зареєстрованому з відповідачем шлюбі, нею прийнято в дар кошти у вищевказаній сумі для подальшого придбання жилого будинку. 13 квітня 1989 року, на підставі договору купівлі-продажу, нею придбано за 6500 карбованців житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Вказаний будинок нею був придбаний в особисту власність за власні кошти у період перебування у шлюбі з відповідачем. Вважає, що оскільки грошові кошти в сумі 6500 карбованців, які були прийняті в дар від [PERSON] , є її особистою власністю, відтак житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , є набути за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. 30 квітня 1999 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано та на даний час вони жодних стосунків не підтримують. Оскільки в договорі купівлі-продажу зазначеного житлового будинку з надвірними спорудами не зазначено, що він є особистою власністю позивача, вона позбавлена можливості відчужити його, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 08 червня 2023 року відкрито провадження за вказаним позовом, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та відповідачу надано строк для подання до суду відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Холодняк В.М. у судове засідання не з`явилися, останній звернувся до суду з заявою, в якій просив розгляд справи провести без його та позивача участі, позовній вимоги підтримує у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток за адресою його проживання. Відзиву на позовну заяву та заперечень щодо позовних вимог до суду не направив. З урахуванням положень ч.4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити, за результатами її розгляду, заочне рішення. Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію представника позивача, яка викладена в заяві про розгляду справи без його та позивача участі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 31 травня 2023 року №00039902775, 27 липня 1985 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Костянтинівською сільською радою Смілянського району, про що в цей же день складено актовий запис №17. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] ». 13 квітня 1989 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений секретарем Костянтинівської сільської ради народних депутатів та зареєстрований в реєстрі за №93. Згідно п.1 вказаного Договору купівлі-продажу, [PERSON] продала, а [PERSON] купила жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , на присадибній земельній ділянці земель колгоспу «Серп і Молот». Відповідно до п.2 зазначеного Договору купівлі-продажу, продаж цей вчинено за 6500 карбованців, які покупець [PERSON] сплатила повністю до підписання цього договору. Як вбачається з довідки №449, виданої виконавчим комітетом Балаклеївської сільського ради 31 травня 2023 року, будинковолодінню в [ADDRESS] , присвоєно номер 15а. Підстава записи погосподарської книги на 1986-1990 роки, особовий рахунок № [NUMBER] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав від 28 квітня 2023 року за №330660520, 20 квітня 2023 року державним реєстратором виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] .\~ Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів громадянського стану Смілянської районної державної адміністрації Черкаської області 30 квітня 1999 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 30 квітня 1999 року зроблено запис за №34. Після розірвання шлюбу [PERSON] прізвище не змінила. Таким чином, житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , був придбаний позивачем [PERSON] у період її перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Враховуючи, що позивачем [PERSON] вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами був придбаний у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем [PERSON] та до набрання чинності Сімейним кодексом України, суд вважає, що у даній справі підлягають застосуванню положення статтей 22, 24 КпШС України. Так, відповідно до ст.22 КпШС України (у редакції, чинній станом на 13 квітня 1989 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Верховний Суд у постанові від 27 жовтня 2021 року у справі №755/12930/17 зазначив, що статтею 22 КпШС закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Так, під час судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] оспорює полишення правового режиму спільного сумісного майна на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та стверджує, що вказане нерухоме майно хоча і було придбано нею у період її перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , однак придбане за її особисті кошти, які були отримані нею в дар від [PERSON] . Згідно ст.24 КпШС України (у редакції, чинній станом на 13 квітня 1989 року), майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №754/2265/17 (провадження № 61-27989св18) зазначив, що у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню. Згідно ст.243 ЦК УРСР (у редакції, чинній станом на 13 квітня 1989 року), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. Відповідно до ч.1 ст.243 ЦК УРСР (у редакції, чинній станом на 13 квітня 1989 року), договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. 13 квітня 1989 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір дарування грошей, який посвідчений секретарем Костянтинівської сільської Ради народних депутатів Смілянського району Черкаської області та зареєстрований в реєстрі за №95. Як вбачається з вказаного Договору дарування, [PERSON] подарувала своїй дочці [PERSON] 6500 карбованців для купівлі жилого будинку. Враховуючи, що грошові кошти у сумі 6500 карбованців позивачем [PERSON] були отримані в дар, відтак ці грошові кошти, у відповідності до положень ст.24 КпШС України (у редакції, чинній станом на 13 квітня 1989 року), є особистою власністю позивача [PERSON] .. Приймаючи до уваги, що житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , був придбаний позивачем [PERSON] у день отримання вищевказаних грошових коштів у дар, за ціною, яка відповідає сумі грошових коштів, якими вона була обдарована, та враховуючи відсутність доказів придбання вказаного нерухомого майна позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] за їх спільні грошові кошти, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно придбане позивачем [PERSON] за грошові кошти, якими вона була обдарована на підставі договору дарування від 13 квітня 1989 року, тобто за особисті грошові кошти позивача. Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги, що житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , був придбаний позивачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] за її особисті кошти, суд приходить до висновку, що даний житловий будинок з надвірними спорудами є особистою приватною власністю позивача [PERSON] , у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.\~\~\~ Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, позивач [PERSON] звернулася до суду з клопотанням, в якому просила понесені нею судові витрати по сплаті судового збору залишити за нею. Враховуючи клопотання позивача, суд вважає за можливе не покладати понесені позивачем витрати по сплаті судового збору за подання до суду даної позовної заяви на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved