Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

У квітні 2023 [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Вказаний позов обгрунтований тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась спільна донька - [PERSON] , [INFO] . Починаючи з грудня 2022 позивач та відповідач фактично припинили шлюбні стосунки, оскільки втратили почуття любові та поваги один до одного, у зв`язку із чим проживають окремо. Окрім цього, сторони спільного бюджету не мають та спільного господарства не ведуть. Малолітня донька подружжя проживає разом з матір`ю в орендованій нею квартирі, у якій дитина має належні умови для життя. Отже, позивач наміру зберегти сім`ю немає, у зв`язку із чим просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, а також прохає визначити місце проживання малолітньої доньки разом матір`ю. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.05.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено її в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Одночасно, даною ухвалою суду, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації та зобов`язано надати до суду висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 01.08.2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті спору. 09.08.2023, на виконання вимог ухвали суду від 11.05.2023, представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації через загальну канцелярію суду подано висновок про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] . В судове засідання, яке відбулося 16.08.2023, позивач не з`явилась, однак в матеріалах справи міститься її заява у якій вона позовні вимоги підтримує в повному обсязі та прохає проводити розгляд справи без її участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилась, однак надала заяву у якій прохала розгляд справи проводити без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва під розписку, що підтверджується його власноручним підписом у ній в графі «повідомлені особисто». При цьому, будь-яких процесуальних документів таких як: відзив, клопотання, заперечення від нього на адресу суду не надходило. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що відповідач був належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду справи, а враховуючи строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони відповідача, який був належним чином повідомленим про день та час судового засідання. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 08 листопада 2018 року, який було зареєстровано Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2627. Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження, копія якого наявна в матеріалах справи. З матеріалів справи вбачається, що сторони спільного господарства не ведуть та не підтримують шлюбні стосунки, оскільки втратили почуття любові та поваги один до одного. За правилами ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до стст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Оцінюючи в сукупності надані до суду докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої доньки разом з матір`ю, суд зазначає наступне. З матеріалів справи та викладених у позовній заяві доводів вбачається, що станом на день звернення позивача до суду сторони проживають окремо один від одного. Малолітня донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю в орендованій нею квартирі за адресою: [ADDRESS] . Так, згідно наданого Службою у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації висновку про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , вбачається наступне. Малолітня донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у якій дитині створені належні умови для проживання, розвитку та навчання. Позивач має самостійний дохід для утримання та забезпечення дитини. Батько дитини [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На засіданні комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації була присутня лише мати дитини [PERSON] , яка зазначила, що самостійно займається вихованням та розвитком дитини та повністю її утримує. Також, вказала, що дитина відвідує приватний дитячий садочок «Малята-соколята». Враховуючи те, що дитина зростає в безпечних та сприятливих умовах, позивач вважає, що дитині буде краще проживати разом з матір`ю. Отже, з метою забезпечення прав та інтересів дитини райдержадміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Зважаючи на зазначені вимоги законодавства, матеріали справи, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини, виходячи з інтересів [PERSON] , [INFO] , суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітньої доньки разом з матір`ю. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved