Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON] з посиланням на те, що 16 липня 2011 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] від якого мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON] [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Шлюбні стосунки з відповідачем припинили осінню 2022 року. В даний час проживають окремо. Діти проживають з ним у квартирі, яка придбана ним та відповідачем у шлюбі. Відповідач проживає з іншим чоловіком за невідомою йому адресою. На даний момент між ним та відповідачем виник спір щодо місця проживання дітей. Він працює та має стабільний прибуток, спиртні напої та наркотичні речовини не вживає, займається спортом. Діти увесь час проживають з ним, у квартирі, де створені для них належні умови для комфортного проживання та розвитку. Вважає, що віддавати дітей відповідачу в невідомі умови проживання не можливо, оскільки це може нанести їм суттєву травму та ніяк не буде сприяти їх комфортному існування та подальшому розвитку. Діти також бажають проживати разом з ним. Позивач просить суд визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , 29 листопада 2011 року, з позивачем. Ухвалою судді Ставищенського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року відкрито провадження по вказаній справі, постановлено справу розглядати в порядку загального провадження (а.с. 41). Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 15 червня 2023 року залучено до участі у справі орган опіки та піклування Подільську районну у м. Києві державну адміністрацію, яку зобов`язано відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України надати письмовий висновок щодо розв`язання спору (а.с. 51). Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 12 липня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 71). В судове засідання позивач не прибув, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просить справу розглядати без його участі (а.с. 81). Відповідач в судове засідання не прибула, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала,зазначивши, що наслідки визнання позовних вимог їй зрозумілі, просить справу розглядати без її участі (а.с. 82). Представник третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації повідомлені належним чином, третя особа подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без участі представника (а.с. 65). Суд, розглянувши матеріали справи, письмову заяву про визнання позову відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони з 16 липня 2011 року проживали в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 4) та копіями свідоцтв про народження (а.с. 5, 6). 28 березня 2023 року позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою про розірвання шлюбу (а.с. 2-3). Відповідно до копії довідки Київського заводу «Генератор» № 5 від 30 березня 2023 року (а.с. 12), копії витягу з Реєстру територіальної громади (а.с. 20), характеристики та довідки АТ Укрсиббанк» від 3 квітня 2023 року № 55-2-02/372 (а.с. 21, 22) судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає по [ADDRESS] , працює в АТ Укрсиббанк» на посаді провідного аналітика, його заробітна плата з жовтня 2022 року по березень 2023 року становить 422570,58 грн.. Діти, [PERSON] та [PERSON] , проживають разом з батьком та навчаються в 5-Б класі спеціалізованої школи № 124 з поглибленим вивченням інформаційних технологій Подільського району м. Києва, що підтверджується копією довідки Київського заводу «Генератор» № 5 від 30 березня 2023 року (а.с. 12), довідками директора Загальноосвітнього навчального закладу І-ІІІ ступенів «Спеціалізована школа № 124 з поглибленим вивченням інформаційних технологій Подільського району м. Києва» та характеристиками, виданими вказаним закладом (а.с. 16-17). Частинами другою, восьмою-десятою статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 серпня 1996 року у справі «Йогансен проти Норвегії»). У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У пункті 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За висновком органу опіки та піклування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.07.2023 щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , від 5 липня 2023 року № 106-5733, доцільно визначити місце проживання дітей з батьком [PERSON] , тобто позивачем (а. с. 66-67). Згідно даного висновку органом опіки та піклування було заслухано думку дітей, які повідомили, що бажають проживати разом з батьком (а.с. 14, 15). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Враховуючи вищенаведені норми законодавства та встановлені факти у сукупності, думку дітей, ту обставину, що діти тривалий час проживають з батьком, суд вважає, що слід погодитися із висновком органу опіки та піклування та залишити дітей проживати у подальшому із батьком. Різка зміна звичайного для неповнолітніх дітей середовища (зони комфорту), де вони перебувають разом із батьком, може негативно вплинути на психічний стан обох дітей та спровокувати нервовий стрес (зрив), що є неприйнятним за даних обставин. Проживання дітей із батьком не виключає їх спілкування з матір`ю, яка батьківських прав не позбавлена та зобов`язана приймати участь у вихованні дітей, а позивач не має права перешкоджати матері, тобто відповідачу, в спілкуванні з дітьми та прийняттю нею участі у їх вихованні. Суд вважає, що залишення дітей проживати із батьком наразі буде сприяти найвищим інтересам обох малолітніх дітей, що є справедливим, тому позовні вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved