Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

Керівник Чугуївської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації, Харківського обласного управління лісового управління лісового та мисливського господарства звернувя з позовом до Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, [PERSON] , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в якому з урахуванням уточнень просить: визнати незаконним та скасувати рішення Чемужівської сільської ради від 22.09.2011 року №111-VI «Про затвердження проекту землеустрою меж земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд» щодо передачі земельної ділянки з кадастровим номером 6321786501:01:002:0099 загальною площею 0,25 га у приватну власність [PERSON] ; визнати недійсним виданий [PERSON] державний акт від 03.05.2012 року ЯК №160521, зареєстрований 24.04.2012 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №632178651002029 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6321786501:01:002:0099 площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6321786501:01:002:0099, яка розташована за адресою [ADDRESS] ; судові витрати стягнути з відповідачів на користь Харківської обласної прокуратури. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням ХХХVI сесії V скликання Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області від 04 березня 2010 року № 628-V [PERSON] надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки площею 0,25 га [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням ХІІ сесії VІ скликання Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області від 22 вересня 2011 року № 111-VІ [PERSON] затверджено проект землеустрою меж земельної ділянки площею 0,25 га [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вказаного рішення та технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, затвердженої посадовими особами Відділу Держкомзему у Зміївському районі Харківської області, [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 160521, який зареєстровано в книзі реєстрації державних актів на право власності, постійного користування, договорів оренди земельних ділянок та обліковується в державному реєстрі земель за реєстраційним номером 632178651002029 від 24 квітня 2012 року. Зазначав, що земельна ділянка з кадастровим номером 6321786501:01:002:0099 знаходиться в межах кварталу 57 Чемужівського лісництва Зміївського району Харківської області та перетинається з землями ДП «Зміївське лісове господарство». Посилаючись на те, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, вибула з власності держави незаконно, без її вилучення в установленому законом порядку, без погодження меж та зміни цільового призначення, прокурор просив позов задовольнити. 19 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 04 жовтня 2022 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки він є безпідставним та необґрунтованим, прокурором не доведено належними та допустимими доказами, що належна йому земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та перетинається із землями лісового фонду. 04 жовтня 2022 року представником Харківської обласної державної адміністрації подано письмові пояснення 07 березня 2023 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Прокурор у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав наведених у ньому. Представник відповідача [PERSON] адвокат Гетьман О.М., просила відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві. Представник ДСГП «Ліси України» - Литвин В.М., позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області надала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі за наявними матеріалами в справі. Суд вислухавши прокурора, представника відповідача [PERSON] адвоката Гетьман О.М., представника ДСГП «Ліси України» - Литвин В.М., дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням ХХХVI сесії V скликання Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області від 04 березня 2010 року № 628-V «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) між земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд особистого селянського господарства та для будівництва індивідуальних гаражів» [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки площею 0,25 га [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із земель запасу житлової та громадської забудови. Рішенням ХІІ сесії VІ скликання Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області від 22 вересня 2011 року № 111-VІ «Про затвердження проекту землеустрою меж земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» [PERSON] затверджено проект землеустрою меж земельної ділянки площею 0,25 га [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із земель запасу житлової та громадської забудови. Дана земельна ділянка передана [PERSON] безкоштовно у приватну власність. На підставі вказаного рішення та технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, затвердженої посадовими особами Відділ Держкомзему у Зміївському районі Харківської області, [PERSON] отримав державний акт серії ЯК № 160521 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 6321786501:01:002:0099,, який зареєстровано в книзі реєстрації державних актів на право власності, постійного користування, договорів оренди земельних ділянок та обліковується в державному реєстрі земель за реєстраційним номером 632178651002029 від 24 квітня 2012 року. Згідно статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Відповідно до частини другої статті 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Згідно зі статтею 7 Лісового кодексу України, ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу право власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи. Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються Земельним кодексом України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу, як передбачено частиною другою статті 3 Земельного кодексу. Відповідно до статті 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізовується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. Згідно з частиною першою статті 84 Земельного кодексу України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Землі лісогосподарського призначення є окремою категорією земель (пункт «е» частини першої статті 19 Земельного кодексу України) і належать до земель державної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, крім випадків, визначених Земельних кодексом України пункт «г» частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. За змістом статті 31 Лісового кодексу України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, статті 75 Лісового кодексу України, статті 50 Закону України «Про землеустрій» та Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677, вилучення земельної ділянки для потреб, не пов`язаних із веденням лісокористування у постійного землекористувача, та її передача у приватну власність для обслуговування жилого будинку чи ведення особистого селянського господарства, має здійснюватися за згодою державного підприємства та лише після припинення права постійного користування земельної ділянки постійним землекористувачем за його заявою з подальшою розробкою проекту відведення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки. Відповідно до плану перетину меж земельних ділянок з межами ДП «Зміївське лісове господарство» правонаступником якого є ДСГП «Ліси України», наданого ДП «Харківдіпроагроліс» земельна ділянка площею 0,25 га, з кадастровим номером: 6321786501:01:002:0099, перетинається з землями ДП «Зміївське лісове господарство», що підтверджується технічним звітом станом на 2013 рік встановлення меж земельної ділянки кв. 57 Чемужівського лісництва ДП «Зміївське лісове господарство» на предмет суміжності та перетину меж з присадибними ділянками по [ADDRESS] . У технічному звіті встановлення меж земельної ділянки кв. 57 Чемужівського лісництва ДП «Зміївське лісове господарство», складеному Харківським державним проектно-вишукувальним інститутом агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпагроліс» у 2013 році, зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 6321786501:01:002:0099, частково, площею 0,2125 га, знаходяться у кв. №57 Чемужівського лісництва ДП «Зміївське лісове господарство». Право постійного користування ДП «Зміївське лісове господарство» правонаступником якого є ДСГП «Ліси України» спірними земельними ділянками підтверджується планово-картографічними матеріалами, а саме: копіями планшетів лісовпорядкування за 2001, які були чинні на момент прийняття рішення Чемужівської сільської ради від 22.09.2011 року №111-VI «Про затвердження проекту землеустрою меж земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд» щодо передачі земельної ділянки з кадастровим номером 6321786501:01:002:0099 загальною площею 0,25 га у приватну власність [PERSON] , з яких вбачається, що спірна земельна ділянка розташована в межах кварталу 57 Чемужівського лісництва ДП «Зміївське лісове господарство» та відносяться до категорії земель лісогосподарського призначення. Беручи до уваги викладене, а також вимоги статті 48 Лісового кодексу України, указані матеріали лісовпорядкування, у тому числі планшет, який є складовою частиною матеріалів лісовпорядкування, є офіційними чинними документами та які, з огляду на положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, підтверджують право державного підприємства на раніше надані землі. Суд звертає увагу на те, що у власність [PERSON] передано земельну ділянку з кадастровим номером: 6321786501:01:002:0099, що розташована в кв. [ADDRESS] , яка знаходяться за межами населеного пункту, що віднесена до земель державної власності лісового фонду та знаходяться у користуванні ДП «Зміївське лісове господарство» правонаступником якого є ДСГП «Ліси України», що підтверджується технічним звітом щодо встановлення меж земельної ділянки кв. 57 Чемужівського лісництва ДП «Зміївське лісове господарство» на предмет суміжності та перетину меж з присадибними ділянками по [ADDRESS] , складеного Харківським державним проектно-вишукувальним інститутом агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпагроліс», який має ліцензію на проведення топографо-геодезичних робіт, виданої Державним комітетом України з земельних ресурсів від 30 грудня 2010 року серії АГ № 505785, планом лісонасаджень Чемужівського лісництва ДП «Зміївське лісове господарство» та даними Публічної кадастрової карти. Як передбачено статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», дані земельного кадастру це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі та землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, яка ґрунтується на підставі землевпорядної документації. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оскільки вказана земельна ділянка частково знаходилась на землях ДП «Зміївське лісове господарство» правонаступником якого є ДСГП «Ліси України», а саме кв. 57 Чемужівського лісництва, суд дійшов до висновку, що вони перебувають в постійному користуванні підприємства на підставі матеріалів лісовпорядкування 2001 року, які згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, підтверджують їх право користування зазначеними земельними ділянками. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-50цс15, правовий статус земельних ділянок лісового фонду визначається нормами земельного та лісового законодавства відповідно до їх цільового призначення за даними земельного кадастру. Документи, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Отже, при розгляді справи, суд має встановлювати правовий статус земельної ділянки та їх цільове призначення за даними земельного кадастру. Відсутність у лісогосподарського підприємства свідоцтва про право власності на земельну ділянку не свідчить про відсутність такого права, оскільки за положеннями пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, такими документами можуть бути планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Отже, земельні ділянки в межах населеного пункту, зайнятті зеленими насадженнями, віднесені до категорії лісів, належать до земель лісогосподарського призначення та можуть належати лісогосподарському підприємству, якщо це підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Відповідно до частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений в постанові, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин, суд вважає, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірна земельна ділянка перебували у постійному користуванні ДП «Зміївське лісове господарство» правонаступником якого є ДСГП «Ліси України» та до компетенції саме позивача входило право розпорядження цими земельними ділянками. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що передача спірної земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 6321786501:01:002:0099 відбулося з порушенням статей 149 та151 Земельного кодексу України. Судом був досліджений за клопотанням представника відповідача висновок експерта за результатами проведеної судової експертизи з питань землеустрою № 23422 від 22.08.2019 по цивільній справі № 621/1445/16-ц. Проте, суд зазначає, що згідно наведеного висновку, експерт не надав відповідь на запитання щодо перетину земельної ділянки з кадастровим номером 6321786501:01:002:0099 з землями державного лісового фонду України, у зв`язку з ненаданням на експертизу необхідної документації. Частинами першою та другою статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Проте, Чемужівською сільською радою при прийнятті відповідного рішення від 22.09.2011 року №111-VI «Про затвердження проекту землеустрою меж земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд»», не були дотримані вимоги статей 18-20, 116, 118, 149, 151 Земельного кодексу України, статті 75 Лісового кодексу України, статті 50 Закону України «Про землеустрій», не відбулося вилучення та зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим є правові підстави для визнання оскаржуваного рішення незаконним. Відповідно до частини першої статті 126 Земельного кодексу України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом на землю, який видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий. Таким чином, оскільки рішення Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області про передачу у приватну власність [PERSON] спірної земельної ділянки прийняте з порушенням норм закону, то суд вважає, що підлягає визнанню недійсним та скасуванню державний акт про право на земельну ділянку від 03.05.2012 року ЯК №160521, зареєстрований 24.04.2012 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №632178651002029 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6321786501:01:002:0099 площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] , оскільки він видані на підставі зазначеного рішення. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача відносно того, що спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні Чемужівської сільської ради Зміївського району Харківської області правонаступином якої є Зміївська міська рада Чугуївського району Харківської області на підставі наступного. Відповідно до статті 38 Земельного кодексу України, статті 12 Закону України «Про планування і забудову територій» територія населеного пункту підтверджується генеральним планом забудови та проектом землеустрою щодо впорядкування території населеного пункту. Дані документи у Зміївській міській раді Чугуївського району Харківської області відсутні. В матеріалах справи міститься завірене викопіювання з генерального плану с.Чимужівка Зміївського району Харківської області, а саме: вул. Горлова та Гусєва, розробленого у 1981 році інститутом «Укрміськбудпроект», термін дії якого був до 04 березня 2010 року, тобто був чинним на момент прийняття Чемужівською сільською радою рішення про надання [PERSON] земельної ділянки, із якого вбачається, що в районі знаходження спірної земельної ділянки знаходяться лісонасадження « [PERSON] ». Також в матеріалах справи наявний скріншот з Публічної кадастрової карти, з якого вбачається, що межі спірної земельної ділянки знаходяться на території Держлісфонду. Крім того, як зазначалось раніше, витяг з планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування та витяг з проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Зміївське лісове господарство» підтверджують факт знаходження спірної земельної ділянки у постійному користуванні позивача. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки передача [PERSON] спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6321786501:01:002:0099 відбулась з порушенням вимог статей 149, 151 Земельного кодексу України. Чемужівською сільською радою Зміївського району Харківської області при прийнятті рішення від 22.09.2011 року №111-VI «Про затвердження проекту землеустрою меж земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд», не були дотримані вимоги статей 18-20, 116, 118, 149, 186 Земельного кодексу України, статті 75 Лісового кодексу України, статті 50 Закону України «Про землеустрій», не відбулось вилучення та зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим рішення сільської ради підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а державний акт визнанню недійсним. Оскільки указана земельна ділянка частково у повному обсязі знаходилась на землях ДП «Зміївське лісове господарство» правонаступником якого є ДСГП «Ліси України», а саме кв. 57 Чемужівського лісництва Зміївського району Харківської області, тому вона перебуває у постійному користуванні підприємства на підставі матеріалів лісовпорядкування 2001 року, які згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками підтверджують їх право користування зазначеними земельними ділянками. Доводи представника відповідача про законність та обґрунтованість прийнятого Чемужівською сільською радою Зміївського району Харківської області рішення від 22.09.2011 № 111-VI, не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Тому суди, застосовуючи критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями вказаної статті, повинні, зокрема, оцінити пропорційність такого втручання. Саме до такого висновку дійшла ВП ВС у постанові від 07 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц. Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив: Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77). Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс (§ 80). Власники заміського будинку могли мирно та безперервно користуватися ним протягом тридцяти семи років. Офіційні документи, сплачені податки та виконані будівельні роботи свідчили про те, що органи влади знали або повинні були знати про існування цього будинку протягом тривалого часу. А після того, як порушення було встановлене, сплинули ще п`ять років, перш ніж були пред`явлені звинувачення. Тим самим органи влади допомагали закріпити ситуацію, яка могла лише завдати шкоди охороні лісової території, на захисті якої стояв закон. Однак у національному законодавстві не було жодного припису про узаконення будівлі, побудованої у лісовій зоні. Окрім як шляхом приведення місця забудови до його первинного стану, ніякий інший спосіб захисту не був належним з огляду на беззаперечне втручання у цілісність лісової зони, в якій не дозволялась жодна забудівля (§ 83-86). З урахуванням цих підстав ЄСПЛ визнав втручання у право власності заявниці пропорційним (§ 88). Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки (наявність багаторічних зелених насаджень, дерев), відповідач [PERSON] , проявивши розумну обачність, міг та повинна був знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (див. близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц). З огляду на викладене вище суспільний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес [PERSON] у збереженні земельної ділянки у власності. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про повернення земельної ділянки такод є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Як визначено частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів [PERSON] та Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області підлягає стягненню в рівних частинах документально підтверджена сплачена сума судового збору, тобто по 3721, 50 грн з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved