Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

До Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що сторони з 04 жовтня 2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Також позивач зазначає, що спільне життя у неї з відповідачем не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на шлюб та сім`ю, що призвело до втрати почуттів поваги та любові, тому шлюбні відносини та ведення спільного господарства фактично припинено вже більше року, позивач вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам та інтересам спільних дітей сторін, просила шлюб розірвати. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2023 року, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні двох тотожних клопотань відповідача, викладених ним у відзиві та усно в останньому судовому засіданні, про надання сторонам строку для примирення. Позивач в судові засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, 28 червня 2023 року подала до суду заяву, в якій категорично заперечувала проти надання сторонам строку для примирення, наполягала на розірванні шлюбу сторін та задоволенні позовних вимог. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав та обставин, проти надання сторонами строку для примирення заперечувала. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на наявність у сторін спільних дітей та їх інтереси, бажанні зберегти шлюб та наявність почуттів до позивача, просив надати сторонам строк для примиренні, про що зазначив і в поданому до суду відзиві. Вислухавши думку учасників справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 04 жовтня 2018 року між сторонами у справі було укладено шлюб, зареєстрований Самарським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом №282, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] . Сторони мають спільних дітей дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження. Як встановлено судом в ході розгляду справи і не спростовується матеріалами справи, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем остаточно припинені вже тривалий час більше року (з 08 березня 2022 року), спільного господарства сторони не ведуть, не підтримують тісних стосунків, притаманних подружжю та сім`ї, що зробило існування шлюбу в кінцевому рахунку неможливим. Спільні діти сторін наразі проживають із позивачем. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, СК України. Так, відповідно до ст.ст.7, 18 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення. Положеннями ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється і на підставі шлюбу. Відповідно до ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Нормами ст.ст.24, 56 СК України, ст.51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Згідно ст.104 СК України підставою для припинення шлюбу є його розірвання. За змістом ст.ст.105-107, 109, 110 СК України така форма припинення шлюбу як його розірвання у випадку наявності у подружжя спільних неповнолітніх дітей, небажання подружжя за обопільною згодою подати до суду заяви про розірвання шлюбу можлива за позовною заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. У відповідності до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.ст.114, 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги ту обставину, що подружжя близькі стосунки не підтримує, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично вже припинені тривалий час (більше року) та більше не відновлювались, сторони не проживають постійно разом, позивач наполягає на розірванні шлюбу та зберігати шлюб не бажає, враховуючи інтереси кожного з подружжя та їх спільних дітей, які проживають з позивачем, суд приходить до висновку, що шлюб сторін по даній справі розпався остаточно, відновлений бути не може, а тому підлягає розірванню. При цьому, наявність заперечень відповідача проти задоволення позову, бажання лише відповідача зберегти шлюб сторін, відновивши шлюбні відносини, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову за встановлених судом фактичних обставин правовідносин сторін, оскільки фактично призведе до примушування позивача до збереження шлюбу, що є порушенням її прав на свободу та особисту недоторканість, а отже є неприпустимим. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2018 року по справі №761/33261/16-ц та від 21 березня 2019 року по справі №569/1011/18. Стосовно клопотань відповідача про надання сторонам строку для примирення, то, як вже зазначалось вище, у судовому засіданні ухвалами суду було відмовлено у заявлених таких клопотань, оскільки наявність наміру/бажання для примирення лише в одного з подружжя не тільки без згоди на це іншого подружжя, а й за його категоричних заперечень не може вважатись достатньою підставою для надання сторонам строку для примирення. При цьому надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком, що узгоджується з позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року по справі №442/6319/16-ц. Більш того, суд враховує, що з моменту звернення позивача до суду із даним позовом і до дати ухвалення рішення суду за наслідками розгляду справи по суті минуло чотири місяці, і за цей час сторони не знайшли порозуміння, не змогли примиритись чи хоча б підтвердити дійти спільної мови щодо наявності можливості такого примирення в майбутньому, зокрема при наданні судом сторонами строку для примирення. Щодо посилань відповідача у відзиві та в судовому засіданні на те, що спільні діти сторін перебувають на етапі активного фізичного та інтелектуального розвитку, а тому розірвання шлюбу сторін може негативно вплинути на їх психоемоційний розвиток та формування особистості, суд зазначає, що у відповідності до норм сімейного законодавства (ст.141 СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Тобто розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від спільних дітей не впливає на обсяг та характер взаємних прав та обов`язків батьків та дітей. Більш того, як встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України з пояснень учасників справи, спільні діти сторін з березня 2022 року разом з позивачем після початку військових дій на території України і до теперішнього часу проживають окремо від відповідача за кордоном, а відтак означені вище твердження відповідача є неспроможними, бо роз`єднання сім`ї вже відбулось, триває довгий час, і наразі судом вирішується лише юридична сторона такого припинення шлюбно-сімейних відносин сторін. Решта тверджень та заперечень відповідача проти задоволення позовних вимог є бездоказовими, можуть сприйматись судом лише як припущення, на яких у відповідності до ст.81 ч.6 ЦПК України не може ґрунтуватись судове рішення. Приймаючи до уваги, що позивачем не висловлено намір змінити її теперішнє прізвище на дошлюбне, суд вважає за необхідне у відповідності до ст.113 СК України, ст.ст.10, 294 ЦПК України після розірвання шлюбу прізвище позивача залишити без змін « [PERSON] ». Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, які складаються зі сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 1073,6 гривень,

Outcome: approved