Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] (надалі по тексту - Позивач, [PERSON] ), звернулася до суду із вимогами до Громадської спілки «Українська асоціація футболу», Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» про спростування недостовірної інформації. В своєму позові позивач просить визнати недостовірною, такою, що завдає йому шкоди честі, гідності та ділової репутації інформацію поширену під час футбольного матчу Чемпіонату Європи з футболу 2020 збірної України проти збірної Португалії, що відбувся 14 жовтня 2019 року, шляхом розміщення на стадіоні НСУ «Олімпійський» банеру наступного змісту: «[INFO]»; стягнути з Громадської спілки «Українська асоціація футболу», Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» на його користь 25 000 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та судовий збір. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 22.11.2019 відкрито провадження у справі та визначено її розглядати в порядку загального позовного провадження. 06.02.2020 від представника відповідача ДП «НСК «Олімпійський» надійшов відзив по справі, в якому останній з приводу задоволення позовних вимог заперечив вказавши, що відповідно до Указу Президента України від 12.05.1996 № 331/96 ДП «HCK «Олімпійський» надано статус національного спортивного закладу ДП «HCK «Олімпійський» входить до Переліку спортивних баз олімпійської, параолімпійської та дефлімпійської підготовки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від18.01.2006 № 30 «Про затвердження Порядку надання закладу фізичної культури i спорту статусу бази олімпійської, параолімпійської та дефлімпійської підготовки і переліку закладів,яким надано такий статус». Відповідно до Статуту діяльність ДП «НСК «Олімпійський» спрямована на організацію та проведення спортивних і культурно-масових заходів, надання культурно-оздоровчих та інших послуг, створення сприятливих умов для занять фізичною культурою і спортом. Отже, діяльність відповідачів зосереджена на організації та проведенні спортивних заходів, та, відповідно, відповідачі не мають інтересу у відстеженні і не відстежують новини щодо [PERSON] . Також, у разі посилання на веб-сайти необхідно враховувати, ким і де розміщено таку інформацію, як розміщення такої інформації стосувалося компетенції особи, яка її опублікувала. ДП «НСК «Олімпійський» не має відношення до публікацій Інтернет - видань, роздруківки яких додано до позовної заяви. З доданих до позовної заяви роздруківок фото не вбачається, де, коли, ким вони були зняті, що вони подані в оригінальному вигляді і не зазнали модифікацій. Тому дані фото та публікації не є достовірними, допустимими та належними доказами в розумінні ст.ст. 76-79 ЦПК України. До позовної заяви не додано доказів з офіційних і достовірних джерел про те, що згаданий банер/плакат «[INFO]» був розміщений на стадіоні НСК «Олімпійський» під час футбольного матчу Чемпіонату Європи 2020 збірної України проти збірної Португалії, що відбувся 14.10.2019. В повторній відео-трансляції зазначеного матчу, що доступна до перегляду за посиланням: [INFO], напису/банеру/плакату такого змісту не ідентифіковано. Окрім того, щодо імовірних особливостей сприйняття інформації з напиcy «[INFO] ?» в даному написі згадується лише « [INFO] », що не ідентифікує саме [PERSON] . Тлумачення змісту зазначеного напису як те, що « [PERSON] є відповідальним за вбивство [PERSON] », є суб`єктивним та могло сформуватися лише в осіб, що вже стикались з такими висловлюваннями. У сторонніх спостерігачів цей напис не викликатиме таких асоціацій, а скоріше сприйматиметься як заклик для відповідного розслідування, що не завдає шкоди честі, гідності чи репутації. Також відповідно до п. 2 Порядку № 341 функції з охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки під час проведення футбольних матчів на території України під егідою ФІФА, УЄФА, Федерації футболу України та її колективних членiв покладаються на організаторів матчів, операторів спортивних споруд, футбольні клуби,місцеві держадміністрації, органи місцевого самоврядування, органи Національної поліції,територіальні органи та підрозділи ДСНС та інші органи відповідно до компетенції (суб`єкти забезпечення громадського порядку та громадської безпеки). Організатор футбольного матчу, оператор спортивної споруди та футбольний клуб забезпечують громадський порядок та громадську безпеку на території спортивної споруди, її трибунах (п. 5 Порядку № 341). При цьому, обов`язками оператора спортивної споруди перелічені в п. 18 Порядку № 341, п. 16 Положення про порядок підготовки спортивних споруд та інших спеціально відведених місць для проведення масових спортивних та культурно-видовищних заходів,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 1998 № 2025. Ix перелік є вичерпним та спрямований на створення належних умов для діяльності спеціальних суб`єктів забезпечення громадського порядку й громадської безпеки. Отже, дії ДП «НСК «Олімпійський» як оператора спортивної споруди на час проведення матчів під егідою ФІФА, УЄФА є чітко регламентованими і не передбачають примусовий демонтаж банерів/плакатів, що демонструють глядачі під час матчу. З абзацу 2 сторінки 2 позовної заяви вбачається, що позивач вважає порушеними свої права та інтереси з боку ДП «НСК «Олімпійський» тим, що «адміністрація стадіону не вживала будь-яких дій, направлених на зняття плакату», а отже такий плакат «був розміщений із відома та за погодженням із керівництвом стадіону». В абзаці 2 сторінки 3позовної заяви Позивач зазначає, що «адміністрація стадіону не намагалася запобігти такій провокаційній демонстрації», як «вивішаний політичний банер на одній площині з рекламою.» Таке тлумачення дій ДП «НАСК «Олімпійський» є безпідставним, бездоказовим, зробленим без врахування прав та обов`язків останнього під час проведення матчів. 12.03.2020 від представника відповідача ГС «Українська асоціація футболу» надійшов відзив по справі, в якому останній з приводу задоволення позовних вимог заперечив посилаючись на наступне. ГС «Українська асоціація футболу» та Позивач не перебували в жодних відносинах. Головною метою діяльності ГС «Українська асоціація футболу» є розвиток та популяризація футболу в Україні, направлені на зростання рівня і масовості цього виду спорту серед всіх верств населення країни,а також провадження оздоровчої, аматорської спортивної, культурної, просвітньої, освітньої та наукової діяльності в сфері футболу, впровадження та реалізація фізкультурно-спортивних,реабілітаційних, для інвалідів (дітей-інвалідів), та соціальних програм. ГС «Українська асоціація футболу» не є засобом масової інформації, не висвітлює кримінальні розслідування, немає мети поширення будь-якої інформації стосовно будь-яких кримінальних проваджень. Банер, якій містить оспорювану позивачем інформацію, не є рекламою, та на нього не поширюється Закон України «Про рекламу». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача ГС «Українська асоціація футболу» в судовому засіданні проти вимог позивача заперечив та просив відмовити. Представник відповідача ДП «НСК «Олімпійський» в судовому засіданні проти вимог позивача заперечив та просив відмовити. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Стаття 13 гарантує наявність у національному праві засобу правового захисту для забезпечення прав і свобод, викладених у Конвенції. Рекомендація Rec (2004)61259. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір. Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 297 ЦК України зазначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Способи судового захисту гідності та честі передбачені ст. ст.16, 277 Цивільного кодексу України. В обґрунтування позову позивач вказує, що під час футбольного матчу Чемпіонату Європи з футболу 2020 збірної України проти збірної Португалії, що відбувся 14 жовтня 2019 року, невідомими особами було розміщено на стадіоні НСУ «Олімпійський» банер наступного змісту: «[INFO]». Позивач вважає, що зазначена інформація не відповідає дійсності, принижує його честь, гідність, а також його ділову репутацію, оскільки штучно створює хибні думки серед населення щодо винуватості позивача у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, тим самим створюючи антисоціальний портрет позивача. В той же час, як встановлено судом, позивачем не надано доказів розміщення вищевказаного банеру під час футбольного матчу Чемпіонату Європи з футболу 2020 збірної України проти збірної Португалії, що відбувся 14 жовтня 2019 року. Надані позивачем роздруківки, не є належними та допустимими доказами такого поширення. За приписами ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування інформації. Згідно вищевказаної норми закону, його об`єктивною стороною передбачено одночасну наявність таких складових елементів, як недостовірність поширеної інформації та її порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст). У розумінні згаданих норм, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному, політичному житті, і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у п. 4 своєї постанови від 27 лютого 2009 року № 1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти ви знання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ за № 1від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до абзацу першому п.9 того ж Пленуму зазначено, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична особа або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Разом з тим, позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, для розгляду його заяви в повному та всебічному обсязі, не надано належних та допустимих доказів розміщення оспорюваної інформації під час футбольного матчу Чемпіонату Європи з футболу 2020 збірної України проти збірної Португалії, що відбувся 14 жовтня 2019 року, а також доказів, що саме Громадською спілкою «Українська асоціація футболу» та Державним підприємством «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» було розміщено інформацію, яку Позивач вважає недостовірною, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви. Тому, у задоволенні позову [PERSON] до Громадської спілки «Українська асоціація футболу», Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» про захист честі, гідності та ділової репутації слід відмовити. На підставі ст.ст. 15, 16, 23, 201, 275, 277 ЦК України,

Outcome: dismissed