Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив змінити розмір аліментів, присуджених рішенням суду, та стягувати з нього аліменти на утримання неповнолітньої дитини [INFO] , в розмірі 1/8 частки від усіх видів його заробітку щомісячно. В обґрунтування позову зазначив, що з 2009 року з нього стягуються аліменти на утримання спільної з відповідачкою дитини в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку. Однак, на даний час змінився його сімейний стан, він вдруге одружився та в нього народилася донька. Окрім того, утримує дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, та її сина від першого шлюбу. Також в ході виконання бойових завдань під час здійснення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, отримав струс головного мозку (контузію) та має ряд інших хронічних захворювань травної системи, у зв`язку з чим йому призначено лікування, яке потребує значних коштів. Зазначене є підставою для зменшення розміру стягуваних аліментів. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачка надала письмові пояснення (а.с.67-69), в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю та безпідставністю. Заслухавши пояснення учасника судового процесу, дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до наступного висновку. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлюють принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від неї, та захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності. Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітньої доньки року народження, та доньки [PERSON] , [INFO] , на утримання якої позивач сплачує на користь відповідачки аліменти відповідно до рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області № 2-689/2009 від 01.04.2009 у розмірі частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% мінімального прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку, щомісяця, до її повноліття, починаючи з лютого 2009 року. Позивач у 2013 році змінив своє прізвище з [PERSON] на [INFO] . Частиною 1 ст.192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Держава Україна, проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, реалізує його в одному із положень ст.182 СК України, яка встановлює мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд наголошує, що обов`язок по утриманню дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток, створення умов для отримання належної освіти, не може бути покладений виключно на одного з батьків. Як на підставу для зменшення розміру аліментів удвічі, позивач послався на своє одруження у 2020 році, народження у січні 2021 року другої доньки, утримання дружини та її 17-річного сина від першого шлюбу, отримання бойової травми та наявність у нього інших хронічних захворювань. Разом з тим, зменшення або збільшення розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду і закон не передбачає такої можливості лише за наявності зміни сімейного стану платника аліментів без врахування обставин, що мають істотне значення. Надані позивачем копії медичних документів з приводу консультації та призначеного лікування у гастроентеролога, а також копії чеків придбаних ліків підтверджують у нього наявність певної хвороби, яка потребує лікування, однак це не може бути безумовною підставою для зменшення утримання його дитини. Доказів того, що струс головного мозку був отриманий позивачем внаслідок виконання бойового завдання матеріали справи не містять, натомість з записів невропатолога справді підтверджується даний діагноз, який, в свою чергу, хворим у медичному закладі не лікувався і, відповідно, кошти ним не витрачались. Звертаючись з позовом до суду, позивач не вказав обставин, що мають істотне значення для зменшення розміру аліментів, а послався на збільшення своїх затрат. Його посилання на те, що дружина не працює і перебуває у відпустці по догляду за їх спільною дитиною, не заслуговують на увагу, оскільки вона отримала матеріальну допомогу від держави за народження дитини, та крім того, отримує щомісячну допомогу в зв`язку з перебуванням у відпустці по догляду за дитиною. Суд вважає безпідставними посилання відповідача на утримання ним сина його дружини від першого шлюбу, оскільки вона не позбавлена права звернутись із позовом до його батька про стягнення аліментів. Зазначене не може братись до уваги при розгляді справи про зменшення аліментів на утримання дитини. Принагідно зазначити, що з моменту винесення рішення про стягнення аліментів на доньку [PERSON] , позивач їх сплачував частково, мав заборгованість, тобто неналежним чином виконував свої батьківські обов`язки і останні, по суті, зокрема по вихованню, догляду та розвитку спільної доньки повною мірою виконувались саме відповідачкою. Незважаючи на юридично закріплений принцип гендерної рівності (ч.6 ст.7 СК України), у переважній більшості випадків догляд за дитиною здійснює її мати. Позивач протягом тривалого часу не цікавиться ні життям, ні здоров`ям своєї доньки, що підтверджується також тим, що він не знав про проведення Крістіні навесні 2023 року оперативного втручання на серці в Національному інституті серцево-судинної хірургії імені Амосова. На сьогоднішній день спільна донька сторін має серцевий імплант та потребує постійного спостереження кардіохірурга, кардіолога, медичного обстеження та прийому певних медикаментів. З матеріалів справи вбачається, що матеріальний стан відповідача навіть покращився, оскільки з 2022 року він перебуває на військовій службі в Збройних Силах України і має гідне грошове забезпечення, як військовослужбовець. Визначена судом у 2009 році сума аліментів, відповідає вимогам ст.183 СК України, є реальною в нинішніх умовах, необхідною та достатньою для забезпечення гармонійного розвитку неповнолітньої [PERSON] . Найголовніше те, що такий розмір аліментів дає змогу забезпечити її мінімальні життєві потреби, підтримувати в належному стані її здоров`я, з огляду на те, що її було прооперовано, і матеріальний стан відповідача, навіть з відрахуванням аліментів, буде задовільним та стабільним, що в свою чергу не тільки не звільняє його від обов`язку утримувати свою доньку, а навіть дозволяє йому виконувати свої зобов`язання щодо оплати аліментів у розмірі, визначеному судом. Це відповідатиме засадам розумності, виваженості і справедливості. Обидві доньки позивача, і [PERSON] , і [PERSON] (від другого шлюбу), мають право на гідне та забезпечене життя, а їх батько, у свою чергу, який є людиною працездатного віку, зобов`язаний брати участь у забезпеченні їх благополуччя. Резюмуючи викладене, суд вважає, що позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, та відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не підтвердив цих своїх доводів відповідними доказами, передбаченими ст.ст.57-64 ЦПК України. Відтак, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed