Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а також виселити їх з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , стягнути судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана нерухомість була придбана [PERSON] за Договором купівлі-продажу квартири від 19.04.2017 року, зареєстрованим в реєстрі за №440 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Т. В., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 832445280000. Згадані відомості також підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.04.2017 року №853500039. За інформацією, наданою відділом питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації у вказаній квартирі зареєстровані невідомі позивачу особи, а саме: [PERSON] , [INFO] ,а також [PERSON] , [INFO] , які не є ані членами сім?ї позивача, ані її близькими родичами. Вказує, що 23.07.2019 року позивачем було направлено відповідачам вимогу про виселення та зняття з реєстрації місця проживання, яка останніми були залишена поза увагою, жодного зворотного зв?язку позивач не отримала. Вважає, що оскільки відповідачі проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] , то вони перешкоджають позивачу у користуванні її власністю, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2019 року для розгляду вказаної справи визначено суддю Писанця В. А. (а.с. 1, т. 1). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.08.2019 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 28-29, т. 1). Копію ухвали направлено на адресу сторін, крім того відповідачам та третій особі направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 30-34, т. 1). 21.12.2019 року від представника Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов висновок про недоцільність визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням та її виселення (а.с. 54-59, т. 1). 17.02.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про залучення доказів до матеріалів справи (а.с. 63-67, т. 1). 17.02.2020 року від представника відповідача 1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, у якому просить зупинити провадження у цивільній справі №757/39406/19-ц до набрання законної сили судовим рішенням у справі №757/76511/17-ц (а.с. 68-76, т. 1). 17.02.2020 року від представника відповідача 1 надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що попереднім власником квартири [ADDRESS] була [PERSON] (мати відповідача 1 та баба відповідача 2). Однак, невстановлені особи, шляхом підробки документів, зловживання службовим становищем, шахрайськими діями, заволоділи її майном, а саме: квартирою [ADDRESS] . По даному факту відкрито два кримінальні провадження, одне знаходиться в Печерському управлінні поліції ГУ НП у м. Києві а інше - в Головному слідчому управлінні СБ України. Крім цього, в Печерському районному суді м. Києва перебуває цивільна справа №757/76511/17-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «АГРО ФАКТОР», Публічне акціонерне товариство «БГ БАНК» про витребування майна з чужого незаконного володіння. саме: квартири [ADDRESS] (а.с. 77-88, т. 1). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2020 року зупинено провадження у цивільній справі №757/39406/19-ц до набрання законної сили судовим рішенням у справі №757/76511/17-ц (а.с. 92-93, т. 1). Постановою Київського апеляційного суду від 24.12.2020 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2020 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 144-147, т. 1). Відповідно до розпорядження Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2021 року №379 у зв?язку зі смертю судді Писанця В. А. вказану справу передано на повторний автоматичний розподіл справ (а.с. 176, т. 1). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2021 року для розгляду вказаної справи визначено суддю Матійчук Г. О. (а.с. 177-179, т. 1). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2021 року прийнято справу до провадження судді та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено строк 15 днів з дня отримання ухвали, протягом якого відповідач має право направити: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу - копію відзиву та доданих до нього документів, роз`яснено третій особі строк на подання пояснень щодо позову протягом десяти днів із дня отримання ухвали (а.с. 180, т. 1). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.01.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 68, т. 2). Представник позивача - адвокат Карпин П. Й. у судовому засіданні надав пояснення, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача 1 адвокат - Гонда О. Ю. у судовому засіданні надав пояснення, просив відмовити у задоволенні позову. Представники третіх осіб у судове засідання не з?явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. У матеріалах справи міститься заява представника Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд справи у його відсутність. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу в судовому засіданні за відсутності відповідачів та третіх осіб. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-13, т. 1). Вказана нерухомість була придбана [PERSON] за Договором купівлі-продажу квартири від 19.04.2017 року, зареєстрованим в реєстрі за №440 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Т. В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 832445280000, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.04.2017 року №853500039 (а.с. 14, т. 1). За інформацією, наданою відділом питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської районної в місті Києві державної адміністрації у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] (а.с. 26-27, т. 1). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відповідно до ст. ст. 150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистих потреб проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Квартира, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучена, власника не може бути позбавлено права користуватися квартирою. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі Садов`як проти України зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом, не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу Кривіцька та Кривіцький проти України (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття майно у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі Спорронґ і Льоннрот проти Швеції будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом , воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві . Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути відповідними і достатніми; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба, а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах Рисовський проти України від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), Кривенький проти України від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Так, суд приходить до висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, справа № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України ). Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання житлом , що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі Баклі проти Сполученого Королівства від 11 січня 1995 року, пункт 63). Судом встановлено, що підстава відповідно до якої місце проживання відповідачів реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалась, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Таким чином, беручи до уваги встановлені судом обставини, та з врахуванням того, що право власності позивача на спірну квартиру оскаржується, оскільки в Печерському районному суді м. Києва перебуває на розгляді цивільна справа №757/76511/17-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «АГРО ФАКТОР», Публічне акціонерне товариство «БГ БАНК» про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: квартири [ADDRESS] , то суд приходить до висновку, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, буде суперечити принципу пропорційності та справедливого балансу, а отже позовні вимоги не підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв?язку із відмовою у задоволенні позову судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed