Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-31 00:00:00

До Кіцманського районного суду Чернівецької області звернувся позивач - громадянин Італії [PERSON] через свого представника адвокатку Роскрут В.В. з позовом про визнання переміщення та утримання дитини на території України незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання. Представник позивача обґрунтовує позовну заяву тим, що [PERSON] з січня 2017 разом з [PERSON] проживали у фактичних шлюбних відносинах, в період яких у них [INFO] в Італії, в м.Катандзаро, народився син [PERSON] , що підтверджується витягом з акту про народження №6/ [NUMBER] , виданим службою реєстрації цивільного стану м. Тропеа, Італія. 01.03.2021 відповідачка вийшла з дому в [PERSON] , де вона проживала з позивачем і з маленьким [PERSON] , забравши з собою дитину, не даючи батькові бачитися з ним, в наслідок чого [PERSON] та [PERSON] були подані взаємні скарги з обох сторін до суду [PERSON] . 12.03.2021 сторони уклали угоду (приватне посилання) щодо опіки над неповнолітнім сином [PERSON] , яка була подана до цивільного суду [PERSON] . Суд [PERSON] (цивільний розділ) по закінченню судової кімнати, яка відбулася 10.09.2021, як наслідок продовження судового засідання, яке відбулося 14.07.2021, постановою затвердив порядок спільної опіки [PERSON] та [PERSON] над сином [PERSON] . Поміж іншого, у пунктах 14-15 зазначеної постанови встановлено, що сторони зобов`язуються невідкладно повідомляти про будь-яку зміну місця проживання. [PERSON] не зможе перенести своє місце проживання та місце проживання свого сина [PERSON] без письмової згоди [PERSON] . Сторони взаємно відмовляють одне одному у згоді на експатріацію неповнолітнього та на видачу дійсних документів для виїзду неповнолітнього. Отже, стосунки між [PERSON] та [PERSON] щодо виховання, місця проживання, утримання їхнього неповнолітнього сина були врегульовані взаємною угодою, поданою і затвердженою судом. Після вирішення батьками питання опіки над неповнолітнім сином, [PERSON] перейшла проживати в [PERSON] , в новий будинок разом зі сином. [PERSON] зустрічався з сином відповідно до домовленостей. Часто відповідачка залишила дитину з батьком на кілька днів, коли їй це було необхідно, а також коли їй необхідно було працювати. 14.05.2022 близько 13 год [PERSON] виходила на відеодзвінок з [PERSON] , як передбачено угодою, і це був останній раз коли позивач побачив дитину. Станом на вечір суботи 14.05.2022 відповідачка більше не відповідала на дзвінки позивача. Останнє повідомлення, надіслане [PERSON] , датується неділею [INFO] , яка заспокоювала батька, що гуляє з дитиною, а потім вони ідуть їсти. Далі [PERSON] вимкнула телефон і зникла разом з дитиною. 16.05.2022 [PERSON] , перебуваючи у розпачі та тривозі за сина, подав офіційну скаргу на залізничному вокзалі до слідчих органів, а саме до Карабінерів м. Тропеа, побоюючись за безпеку своєї дитини та за можливе міжнародне викрадення дітей. 19.05.2022 позивач через станцію карабінерів [PERSON] подав скаргу-позов щодо розшуку [PERSON] та свого сина [PERSON] , у тому числі в міжнародні та поліцейські сили. Доповнюючи скаргу, подану 16.05.2022, [PERSON] подав позов проти [PERSON] , у якому зазначав, що з неділі 15 травня 2022 немає жодних новин про сина [PERSON] та [PERSON] . Вказував, що дуже стурбований, оскільки [PERSON] страждає на психіатричні/неврологічні розлади. У минулому [PERSON] лікувалася у нейропсихіатра після кризи, піч час якої вона перебувала в стані сплутаної свідомості, не реагувала на зовнішні подразники. З тих пір, поки відповідачка жила з позивачем, вона повинна була щодня приймати ліки, у разі пропуску їхнього прийому міг погіршитися стан її здоров`я. Франческо [PERSON] у позові також зазначав, що раніше [PERSON] погрожувала забрати [PERSON] і більше ніколи не дозволити йому його бачити. Вважав, що вона без проблем може перетнути кордон. Дитина розмовляє лише італійською, але розуміє українську. Вважав, що дитина не може виїхати з Італії, оскільки від не надавав дозволу на виїзд, і дійсних документів для виїзду не було. Просив суд вжити всіх заходів, спрямованих на якнайшвидше повернення сина [PERSON] до своєї родини та емоційного оточення. Суд у справах неповнолітніх в м.Катандзаро у декреті (постанові) від 17.06.2022, ознайомившись з документами щодо неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначив, що після розірвання відносин та спільного проживання між батьками всі умови спілкування та утримання щодо малолітньої дитини були попередньо узгоджені та затверджені рішенням суду в м. Вібо Валентії №13/2021 від 10.09.2021. 14.05.2022 востаннє позивач мав можливість зустрітися з дитиною, оскільки з цієї дати мати більше не відповідає на дзвінки і зникла у невідомому напрямку з дитиною. Позивач негайно подав заяву до слідчих органів, а саме до Карабінерів в м.Тропеа, побоюючись за безпеку та можливе міжнародне викрадення. Відповідачка протягом багатьох років (2015-2018) страждає від психічних розладів, ухиляється від обов`язків налагоджувати стосунки з батьком, несумісно проживаючим з дитиною, порушила розпорядження судді щодо спільної опіки, в момент, коли вивезла з собою неповнолітню дитину в Україну, вирвавши його зі свого оточення і, швидше за все, не маючи наміру колись повернутися до м. Тропеа, з порушенням обов`язків батьківської відповідальності. Судом встановлено, що згідно з інформацією від [PERSON] в м. Тропеа, як наслідок слідчих дій по заяві від [PERSON] проти [PERSON] про скоєння злочину про міжнародне викрадення дитини і проведеного розслідування в контексті кримінальної справи № 1467/2022 Єдиного Реєстру Злочинів по розшуку [PERSON] та її сина [PERSON] , після проведення слідчої діяльності, з`ясувалося, що 14.05.2022 жінка покинула територію Італії в виїхала в Україну, де приєдналася до своєї родини, яка проживає у селі Ставчани у Чернівецькій області, забравши з собою сина без попереднього дозволу батька. Суд прийняв термінове рішення про позбавлення батьківських прав [PERSON] , яка самостійно, не беручи до уваги, думку батька, який має такі ж права і обов`язки як і мати, порушила прийняте рішення суду у м. Вібо [PERSON] , зникнувши разом з малолітнім сином, відвезла його до своєї країни походження, де ведуться військові дії, порушивши таким чином права батька (право неповнолітнього на безперервні та балансовані стосунки з батьком), зникнувши разом з сином [PERSON] у невідомому напрямку. Суд у справах неповнолітніх в м.Катандзаро 17.06.2022 беручи до уваги, що поведінка матері [PERSON] завдає серйозної шкоди неповнолітній дитині, а також вік дитини вирішив позбавити [PERSON] батьківської відповідальності (батьківських прав) щодо неповнолітнього сина [PERSON] та передав останнього своєму батькові [PERSON] . В подальшому, 31.08.2022 [PERSON] з нового номеру телефону повідомила позивача, що вона разом з сином перебуває в Україні, після чого батько мав можливість короткочасно спілкуватися із сином телефоном. Посилається на те, що [PERSON] не надавав своєї письмової згоди на виїзд дитини та на переїзд дитини на постійне місце проживання до України, а тому вважає, що [PERSON] самостійно змінила місце проживання спільного малолітнього сина і визначила його нове місце проживання в Україні, чим порушує право дитини на належне батьківське виховання та право позивача брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини. Отже, незаконне утримування неповнолітнього [PERSON] відповідачкою на території України підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Італійською Республікою з 01 березня 2007 року. За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. 27.06.2022 [PERSON] звернувся до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Центральний орган Італійської Республіки з заявою про повернення дитини. Міністерство юстиції України у своїй відповіді від 14.09.2022 повідомило, що мати [PERSON] не проти мирного вирішення питання мирним шляхом, але відмовляється повертатися до Італії. Через адвоката Елені Кортезе позивач постійно звертався до Міністерства юстиції Італійської Республіки з проханням надіслати листи Міністерству юстиції України та з`ясувати питання, чи прийняла мати пропозиції батька щодо повернення з сином до Італії, чи не змінила позицію, чи є якісь зміни у справі. 27.09.2022 [PERSON] надав Міністерству юстиції України пояснення, в якому вказував, що він завжди піклувався про свою сім`ю, нічого не шкодував для [PERSON] та [PERSON] . Також вказував, що вони з [PERSON] проживали з березня 2017 вдома у його батьків. Після того як [PERSON] завагітніла, у грудні 2017, вони з [PERSON] переїхали у окремий будинок у Паргелії, містечко поблизу [PERSON] . З 01.03.2021 [PERSON] переїхала без попереджень, забравши дитину у інше житло. Ще раз наголошував, що стосунки з [PERSON] відносно спілкування з [PERSON] врегульовані судом в м. Вібо [PERSON] , який постановив спільну опіку на неповнолітнім [PERSON] . Соціальні працівники муніципалітету в м. Тропея спостерігали за їхньою родиною заради блага дитини. Крім того, у поясненнях позивач зазначає, що не розуміє, як можна було вивезти [PERSON] , тільки із за того, що [PERSON] не подобалася його мама, чому [PERSON] у своїх поясненнях розповідає про ті часи, коли вони ще жили з його батьками у 2017 році, адже всі звинувачення на адресу матері позивача є безпідставними, адже, з моменту розлучення, 2021, [PERSON] більше не бачила її. У даних поясненнях [PERSON] зазначає, що після поверненні [PERSON] та [PERSON] у Італію, готовий прийняти їх з розпростертими обіймами. Якщо проблема лише у житлі, то він домовиться про оренду будинку, де вони зможуть жити з [PERSON] , він буде піклуватися про них, поки [PERSON] не знайде роботу. Крім того, зазначає, що звернення до компетентних органів України 27.06.2022 в строк, який не перевищує одного року з дати приїзду дитини в Україну (15.05.2022) свідчить про те, що позивач згоди на зміну постійного місця проживання дитини не надавав, а тому відповідно до ст.ст.3, 4, 5 Конвенції 1980 року, утримання дитини в Україні відповідачем до цього часу без згоди позивача є незаконним, оскільки позивач позбавлений права як батько здійснювати піклування про сина. Враховуючи описане вище, на підставі Конституції України, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», Закону України «Про міжнародні договори України»,

Outcome: approved