Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

представник позивача звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати дії Щирецької громади Львівського району Львівської області щодо відмови у включенні померлої матері позивача - [PERSON] у списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) та видати відповідний сертифікат неправомірними, а тому зобов`язати Щирецьку громаду Львівського району Львівської області усунути порушення шляхом включення матері позивача [PERSON] у списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) та визнання права за [PERSON] на середню земельну частку (пай), яка знаходиться в адміністративних межах Щирецької громади Львівського району Львівської області; встановити факт родинних відносин, а саме що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову покликається на те, що матір [PERSON] - [PERSON] , 1919 року народження, з народження мешкала у с. Дмитрів та з 1950року по 1974року працювала у колгоспі «Україна» (АТФ "Електрон"). Відповідно до положень Земельного кодексу України та згідно Положення про паювання і приватизацію землі в агропромисловому комплексі Львівської області, затвердженого Ухвалою XIV сесії Львівської обласної ради народних депутатів від 08.12.1993р. № 351 мати позивача мала право отримати земельну частку (пай), оскільки право на земельну частку (пай) мали особи, які працювали у колективних сільськогосподарських підприємствах, селянських (фермерських) господарствах, інших сільськогосподарських підприємствах, установах т організаціях, а також пенсіонери, які раніше працювали в сільському господарстві і проживають у сільській місцевості. [INFO] мати позивача померла, про що Дмитрівською сільською радою видано свідоцтво про смерть. Після смерті матері позивач залишився єдиним спадкоємцем усього нажитого мами майна та прав на майно. Вказує на те, що за час життя мати з невідомих позивачеві причин так і не отримала сертифікату, який посвідчує право на земельну частку (пай), що видавався в час роздержавлення і приватизації земель АТФ «Електрон» у межах дії норм ст. 6 Земельного кодексу України, а також згідно Положення про паювання і приватизацію землі в агропромисловому комплексі Львівської області, затвердженого Ухвалою XIV сесії Львівської обласної ради народних депутатів від 08.12.1993 pоку № 351. Вказує на те, що згідно Листа Пустомитівської районної державної адміністрації від 11.01.2019 року позивачеві повідомили, що в матеріалах Розрахунку середньої земельної частки (пай) та її розмірів в умовних кадастрових гектарах АТФ «Електрон» прізвище матері позивача відсутнє. Відповідно до відповіді на заяву позивача від 26.12.2018 року головою Щирецької селищної ради О. П. Василишин було повідомлено, про те що на ім?я [PERSON] , яка працювала 24 роки у колгоспі с. Дмитрів станом на день запиту -14.12.2018 рік в книзі реєстрації сертифікатів на середню земельну ділянку частку (пай) інформація про виконавця робіт відсутня. Додає, що позивач 27.09.2019 року звернувся із заявою до Щирецької селищної ради з проханням включити матір - [PERSON] до списку осіб, яким необхідно надати у власність земельну ділянку (пай), яка працювала у АТФ «Електрон» з 1950року по 1974 року, а також як пенсіонерки на час розпаювання, яка раніше працювала в сільському господарстві і проживала у сільській місцевості, та надати право (видати сертифікат) на безоплатну приватизацію земельної ділянки (паю). Відповідачем було надано відповідь від 29.10.2019 року № 1090, якою позивачеві було відмовлено у включенні матері до списку осіб, яким необхідно надати у власність земельну ділянку, яка працювала у АТФ «Електрон» з 1950 року по 1974 року та вказав на те, що процес роздержавлення завершився і Щирецька селищна рада немає можливості внести у список [PERSON] без пояснення причин відмови, зокрема причин невключення матері позивача у списки починаючи з 1991року та чому матір позивача неправомірно позбавили права отримати пай як члена колгоспу, яка проживала на території колгоспу та весь вік пропрацювала в ньому. [PERSON] помилково не було внесено у списки, через що остання не отримала сертифікат, який надав би їй право приватизувати частку землі (пай). Додає, що згідно з архівною довідкою № 1082 від 26.09.2019 року підтверджується той факт, що мати позивача дійсно працювала в колгоспі "Україна" з 1950 по 1974 рік, про що також свідчить копія з Книги трудового стажу і заробітку колгоспу "Україна". Крім того, згідно пенсійного посвідчення № 1343-1140 мати позивача була пенсіонеркою та отримувала пенсію по інвалідності загального захворювання, згідно пенсійного посвідчення № 90/114252 від 28.09.1991 року отримувала пенсію по віку. Щодо встановлення факту родинних відносин, вказує на те, що позивач народився у с. Дмитрів, Пустомитівського району Львівської області, про що було видано свідоцтво про народження з актовим записом № 11. Однак, у матеріалах справи знаходиться копія даного свідоцтва, а оригіналу нема, оскільки був колись втрачений, але збереглась тільки копія, звірена бюро записів акті громадського стану. Додає, що у лютому позивач звернувся до Пустомитівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з проханням видати повторно свідоцтво про народження, яке 20.02.2020року було видано повторно, серії [NUMBER] , де вписано прізвище позивача як « [PERSON] », коли у паспорті громадянина України вказано прізвище « [PERSON] ». Мати позивача - [PERSON] , народилась [INFO] , про що їй було видано свідоцтво про народження від 06.04.1973 року актовий запис № 2. [INFO] мати позивача померла. Вказує, що під час оформлення документів, зокрема, виготовлення паспорта громадянина України було допущено помилку у прізвищі позивача: замість « [PERSON] » написали « [PERSON] ». При тому, що в подальшому всі особисті документи позивача було оформлено на прізвище « [PERSON] », зокрема відповідно про Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.04.1994 року позивач успадкував майно після смерті своєї матері, де прізвище позивача зазначено як « [PERSON] », а мати позивача як « [PERSON] ». У зв`язку з наведеним, виникла необхідність встановлення факту невідповідності у прізвищах матері позивача та позивача, оскільки саме [PERSON] як єдиний спадкоємець вправі вимагати про включення у списки на безоплатне отримання паю та в подальшому визнавати право власності на пай. На підставі наведеного, просить позовні вимоги задоволити. Ухвалою від 21.12.2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 17.05.2023 року представником відповідача на адресу суду було подано відзив на позовну заяву, в якій просить у задоволенні вимог позовної заяви відмовити повністю. Вказане мотивує тим, що списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) та Проект роздержавлення та приватизації земель АТФ «Електрон» Дмитрівської сільської Ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області був затверджений розпорядженням голови районної державної адміністрації від 16.05.1997 року № 253. Пунктом 1.6 вказаного розпорядження затверджено розрахунок середньої земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах на території Дмитрівської сільської Ради народних депутатів АТФ «Електрон»-2,39 га, а також списки осіб, які мають право на середню земельну частку (пай). У даному додатку відсутнє прізвише [PERSON] . Оскільки на момент роздержавлення і приватизації земель АТФ «Електрон» [PERSON] померла [INFO] , а процес роздержавлення та приватизація земель АТФ «Електрон» Дмитрівської сільської Ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області відповідно до розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації від 16 травня 1997 року № 253 розпочався після смерті [PERSON] , у 1997 році. Вказує на те, що смерть [PERSON] стала юридичним фактом припинення її правоздатності, що унеможливлює набуття нею права на середню земельну частку (пай) за час її життя. Вказує на те, що з 01.01.2019 року підставами для виділення земельних ділянок в натурі власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, сільської ради. Сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок, а також приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) на місцевості. Щирецька селищна рада вправі приймати рішення про виділення земельних ділянок в натурі лише власником земельних часток (паїв), які були включені до списку осіб, що мали право на отримання земельного паю відповідно до проекту роздержавлення та приватизації земель АТФ "Електрон" Дмитрівської сільської Ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області, затвердженого розпорядженням голови Пустомитівської районної державної адміністрації від 16 травня 1997 року № 253 та які в установленому порядку отримали Сертифікати на право на земельну частку (пай). На підставі наведеного, у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. Ухвалою від 14.07.2022 року залучено Львівську районну військову аміністрацію до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. 02.11.2022 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач та його представник в судовому засіданні просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак подав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, з`ясувавши думку сторін та їх представників, дослідивши письмові заяви та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Щодо позовних вимог в частині встановлення факту родинних відносин, суд зазначає наступне. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що слід застосовувати і при розгляді заяви про забезпечення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. За змістом п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. У відповідності до вимог ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.04.1973 року вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] у с. Дмитрів, Пустомитівського району, Львівської області. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.03.1993 року вбачається, що [PERSON] померла [INFO] у с. Дмитре, Пустомитівського району, Львівської області. Відповідно до копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] вбачається, що позивач [PERSON] народився [INFO] . У пенсійному посвідченні № [NUMBER] СЕРІЇ [NUMBER] прізвище [PERSON] зазначено як « [PERSON] ». Окрім того, відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.06.1963 року, яка завірена бюро записів актів громадського стану, вбачається, що [INFO] народжений [PERSON] , батьками якого зазначено [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 06.04.1994 року вбачається, що спадкоємцем після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , є [PERSON] , відповідно до заповіту від 16.02.1993 року, який посвідчений виконкомом Дмитрівської сільської Ради народних депутатів і зареєстрований в реєстрі за № 5. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 20.02.2020 року вбачається, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначено батька - [PERSON] , та матір [PERSON] . Судом встановлено та стверджено наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, що у свідоцтві про народження серії [NUMBER] , яке видане повторно 20.02.2020 року, прізвище позивача зазначено як « [PERSON] », коли відповідно до паспортного документа, пенсійного посвідчення, копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.06.1963 року, яка завірена бюро записів актів громадського стану, свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 06.04.1994 року, прізвище позивача вказано як « [PERSON] ». Зазначені помилки у прізвищі позивача неможливо усунути в позасудовому порядку. Свідок [PERSON] , [INFO] , у судовому засіданні 11.04.2023 року повідомила, що померла [PERSON] була її сусідкою та працювала на фермі. Із нею постійно проживав її син [PERSON] . Окрім того, [PERSON] вживала заходів щодо отримання нею середньої земельної частки (паю). Свідок [PERSON] , [INFO] , у судовому засіданні 11.04.2023 року повідомила, що позивач є її дядьком, її матір`ю є [PERSON] , а батьком [PERSON] . Допитаний у якості свідка позивач у судовому засіданні 11.04.2023 року повідомив, що у 2019 році дізнався, що його покійну матір [PERSON] не внесли у списки осіб, які мають право на середню земельну частку (пай). У 1993 році разом із матір`ю не проживав, але приїжджав, та успадкував після її смерті належне їй майно за заповітом. Вказав, що процедура роздержавлення земель колгоспу «Україна», який було перейменована на АТФ «Електрон», тривала до 1997 року З наведеного вище судом встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] , є матір`ю позивача - [PERSON] , [INFO] . Враховуючи наведене, покази свідків, беручи до уваги відсутність заперечень представника відповідача щодо вказаних правовідносин, суд, оцінивши докази у їх сукупності, вважає, що позовна вимога в частині встановлення факту родинних відносин, є підставною та підлягає до задоволення. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання визнати дії неправомірними, зобов`язати Щирецьку громаду Львівського району Львівської області усунути порушення та визнання права за [PERSON] на середню земельну частку (пай), суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Із архівної довідки з Трудового архіву № 1082 від 26.09.2019 року, яка видана Щирецькою селищною радою Пустомитівського району Львівської області встановлено, що [PERSON] працювала в колгоспі «Україна» Пустомитівського району Львівської області з 1950 року по 1974 рік. В подальшому, у березні 1975т року колгосп «Україна» був перейменований в радгосп ім. Л. Українки, а згідно з постановою ради Міністрів СРСР № 976 від 08.08.1988 року радгосп ім. Л. Українки перейменовано в агрофірму «Електрон». Відповідно до Рішення № 12 від 13.01.1995 року Дмитрівської сільської Ради народних депутатів Пустомитівського району Львівської області вбачається, що при Дмитрівській сільській Раді народних депутатів було утворено комісію по приватизації. Відповідно до Розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації № 253 від 16.05.1997 року «Про затвердження розрахунку середньої земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах по агроформуваннях на територіях сільських Рад народних депутатів» вбачається, що було затверджено розрахунок середньої земельної частки (паю) у умовних кадастрових гектарах згідно з додатками 1-6, а саме: на території Сокільницької сільської Ради народних депутатів селянська спілка «Сокільники», на території Ямпільської сільської Ради народних депутатів, Гамаліївської сільської Ради народних депутатів АС «Нива», на території Соколівської сільської Ради народних депутатів АТСС «Україна», на території Пустомитівської міської Ради народних депутатів КСП «Шевченка», на території Дмитрівської сільської Ради народних депутатів АТФ «Електрон». Відповідно до Розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації № 252 від 16.05.1997 року «Про затвердження проектів роздержавлення і приватизації земель по агроформуваннях на територіях сільських Рад народних депутатів» вбачається, що було затверджено проекти роздержавлення та приватизації земель по агроформуваннях на територіях сільських Рад народних депутатів, зокрема території Дмитрівської сільської Ради народних депутатів АТФ «Електрон». Відповідно до додатку до розпорядження № 253 від 16.05.1997 року списку осіб, які мають право на середню земельну частку Дмитрівської сільської ради та Рішення № 49 від 26.09.1997 року «Розгляд додаткових списків громадян, які мають право на отримання середньої земельної частки в селах сільської ради», яким було затверджено додаткові списки жителів, які мають право на отримання середньої земельної частки вбачається, що прізвище [PERSON] у зазначених списках на отримання середньої земельної частки (паю) відсутнє. Таким чином, судом встановлено, що станом на початок процесу приватизації та роздержавлення земель [PERSON] була померлою та не була членом колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», у зв`язку з чим, не була включена у список членів колективного сільськогосподарського підприємства для отримання земельного паю. Довідкою Щирецької селищної ради Пустомитівського району Львівської області № 1090 від 30.10.2019 року та Листом Пустомитівської районної державної адміністрації від 11.01.2019 року стверджується, що процес роздержавлення та приватизації земель сільськогосподарських підприємств завершився, та те, що Щирецька селищна рада не має можливості внести у список [PERSON] . Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, а також на права на земельну частку (пай) є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що позивачем не доведено існування підстав для визнання за ним права власності на земельну ділянку /пай/, оскільки його вимоги не ґрунтуються на нормах законодавства, що регулює питання паювання земель сільськогосподарських підприємств. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Частиною другою статті 23 ЗК України 1990 року визначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Згідно із додатком до розпорядження № 253 від 16.05.1997 року списку осіб, які мають право на середню земельну частку Дмитрівської сільської ради вбачається, що прізвище [PERSON] у таких списках відсутнє. У відповідності до вимог ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Так, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям » право на земельну частку /пай/ мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно із ст. ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі /на місцевості/ земельних ділянок власникам земельних часток /паїв/» право на земельну частку /пай/ мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку /пай/ у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку /пай/ може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку /пай/, є сертифікат на право на земельну частку /пай/. Документами, що посвідчують право на земельну частку /пай/, також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі /на місцевості/ власникам земельних часток /паїв/ є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки /паю/ в натурі /на місцевості/. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у колгоспі «Україна» з 1950 по 1974 рік, тобто на час передачі у колективну власність землі не була членом КСП. Згідно з пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі необхідно враховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки /паю/ за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку /пай/, виділену в натурі /на місцевості/. Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до відповідних списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнень і затвердження указаних списків, а з моменту передачі (державної реєстрації) державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству. Із змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку /пай/ у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, сільськогосподарському кооперативі або сільськогосподарському акціонерному товаристві, а про наявність трудових відносин з ними. Оскільки померла [PERSON] на момент видачі акту на право колективної власності, не працювала у АПФ «Електрон»» та не є пенсіонером, який раніше працював в ньому і залишається членом зазначеного підприємства, була померлою, то право на пай у неї за життя не виникло. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що на початок процесу роздержавлення та приватизації земель АТФ «Електрон» Дмитрівської сільської Ради народних депутатів Пустомитівсього району Львівської області відповідно до розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації від 16.05.1997 року [PERSON] не була членом АТФ «Еелктрон» (колишнього колгоспу «Україна»), оскільки, як встановлено належними доказами працювала у ньому до 1974 року, померла у 1993 році, тобто до моменту початку процесу приватизації, суд приходить обґрунтованого висновку про те, що вона не набула права на спірну земельну частку (пай), у зв`язку із чим зазначену земельну частку (пай) не можна вважати частиною спадкового майна померлої, а отже права позивача не порушені. Таким чином, відсутні підстави для визнання за [PERSON] права на земельну частку (пай) у порядку спадкування, оскільки позивачем не надано доказів про те, що [PERSON] як спадкодавець, набула таке право за життя. За таких обставин, в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання визнати дії неправомірними, зобов`язати Щирецьку громаду Львівського району Львівської області усунути порушення та визнання права за [PERSON] на середню земельну частку (пай). Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Outcome: dismissed