Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

Суть позовних вимог, заперечень. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю одного з подружжя. Позовна заява. 25 липня 2009 року зареєстрував шлюб з відповідачкою, який був розірвано 26 вересня 2014 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області. В період шлюбу сторони придбали у спільну часткову власність квартиру [ADDRESS] . Позивач сплатив 90% вартості вказаною вище квартири у розмірі 49793,40 грн і таким чином придбав 9/10 її частин, а відповідачка сплатила 10% - в розмірі 5-532,60 грн і придбала -1/10 частину. Кошти за які сторони придбали свої частки у вказаній квартирі є їх особистою приватною власністю, оскільки набуті ними до реєстрації шлюбу. В квітні 2013 року сторони продали вищевказану квартиру та [PERSON] отримала належну їй на праві особистої приватної власності 1/10 частини квартири [ADDRESS] грошову суму у розмірі 37000,00 грн, а [PERSON] отримав належні йому на праві особистої приватної власності 9/10 частин квартири 333000,00 грн. Укладаючи договору купівлі - продажу квартири № 10.02.2010 року та від 12.04.2013 року сторони по справі визнали, що частки квартири [ADDRESS] є їх особистою власністю і вона не належить до спільного майна подружжя, отже кошти, отримані кожним із них від продажу квартири [ADDRESS] є їх особистою приватною власністю. В подальшому позивач, [PERSON] особисто за належні йому на праві особистої приватної власності кошти, шляхом інвестування в будівництво (320682,50 грн) придбав квартиру [ADDRESS] . До того ж на придбання квартири та здійснення в ній ремонтних робіт позивачем було використано кошти від продажу майна, отриманого ним у спадкування. Оскільки кошти на придбання спірної квартири [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивача, просить суд визнати вказану квартиру його особистою приватною власністю. Відзив на позовну заяву. 25.07.2009 року між нею та позивачем було укладено шлюб. Від даного шлюб мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26.09.2014 року у справі №367/5391/14-ц, шлюб розірвано. В провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебувала справа №367/5390/14-ц за позовом відповідачки до [PERSON] про поділ майна подружжя. [PERSON] при розгляді даної справи не подавав зустрічного позову. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22.09.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 09.12.2015 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року мій позов задоволено частково. Визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Поділено спільне майно подружжя між ними. Виділено їй зі спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину зазначеної квартири, визнавши за мною право власності на вказане майно. Виділено [PERSON] зі спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину квартири, визнавши за ним право власності на вказане майно. Постановою Верховного суду України від 05.04.2017 року заяву [PERSON] задоволено частково, вищевказані судові рішення скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Внаслідок не повідомлення відповідачки про дату і час розгляду справи як судом так її представником її позов залишено без розгляду. При розгляді справи №367/5390/14-ц судами встановлено певні факти та обставини, які мають суттєве значення для цієї справи. Відповідач зазначає, що відсутні докази надходження коштів від продажу квартири у місті Ярославлі російської федерації. Позиція сторін у судовому засіданні. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі посилаючись на те, що позивачем вказана не повна сума вартості спірної квартири, повне внесення вкладу у спільну діяльність будівництва становить 338128,50 грн, а не як вказує позивач у позові 320628,50 грн, а тому вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за спільні кошти подружжя. Встановлені обставини та факти.0 25 липня 2009 року сторони уклали шлюб, який був розірваний 26 вересня 2014 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області ( а.с.50). 19 березня 2021 року [PERSON] уклала шлюб та їй присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.36). 10 лютого 2010 року [PERSON] та [PERSON] придбали у спільну часткову власність квартиру [ADDRESS] . [PERSON] купив 9/10 частки квартири, [PERSON] купила 1/10 частку квартири, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 10.02.2010 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі 182 ( а.с.14). Згідно п.6 вказаного договору покупці повідомили, що вони є подружжям з 25 липня 2009 року, а також те, що вони купують вказану квартиру у спільну часткову власністю. В подальшому кожен із співвласників може володіти, користуватися та розпоряджатися своєю частковою у спільній власності без згоди другого співвласника з урахуванням особливостей, встановлених цивільним законодавством України щодо розпорядження частками у спільній власності. [PERSON] повідомив, що гроші, які він сплачує за договором купівлі - продажу від 10.02.2010 року є його особистою приватною власністю, оскільки набуті ним до реєстрації шлюбу ( п. 7 договору). [PERSON] повідомила, що гроші, які вона сплачує за договором купівлі - продажу від 10.02.2010 року є її особистою приватною власністю, оскільки набуті ним до реєстрації шлюбу ( п. 8 договору). 12 квітня 2013 року [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 12 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царінною ІЦ.Н. та зареєстрованого в реєстрі за № 499 ( а.с.7). Згідно п. 2 вказаного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 370 000,00 грн, які отримані продавцями від покупця повністю до підписання цього договору, а саме: [PERSON] отримав 333 000,00 грн, а [PERSON] отримала 37 000,00 грн. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.09.2012 року позивач отримав спадщину у вигляді права на отримання компенсації на оплату ритуальних послуг по вкладам, а також квартири [ADDRESS] , інвентаризаційна вартість квартири на 27.02.2012 року складає 327549 руб (а.с.15- 16). 22 квітня 2013 року [PERSON] особисто за належні йому на праві особистої власності кошти, шляхом інвестування в будівництво, придбав квартиру [ADDRESS] ., що підтверджується договором № 1/102 від 16.02.2013 року про спільну діяльність у будівництві житлового масиву «Квартал «Новатор», угодою № 605 від 20.04.2013 року до договору № 1/102 про спільну діяльність у будівництві житлового масиву « [INFO] » від 16.02.2012 року, квитанцією №ПН328696 від 22 квітня 2013 року на суму 320628,50 грн та квитанцією № ПН394797 від 26.09.2013 року на суму 17500,00 грн (а.с.172), свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Правовий аналіз, висновки суду. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо ж один з подружжя заявляє, що річ була куплена на її особисті кошти то тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 24 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що спірна квартира була набута у власність позивачем в результаті відповідних правочинів купівлі-продажу належної йому нерухомості, за рахунок належних йому особистих коштів, та не є спільною власністю подружжя. Відповідач не довів, що вона вносила кошти на придбання спірної квартири, різницю між сумою, яку отримав позивач з продажу попередньої квартири та сплаченими коштами (338128,50 грн. - 333000,00 грн. = 5128,50 грн.) суд вважає несуттєвою і такою, яка відповідачем не доведена відсутністю будь - яких інших джерел доходу у позивача, що б дозволило зробити висновок про внесок саме відповідачем у придбанні спірного житла. За таких обставин позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved