Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Берегівського районного суду із позовною заявою до [PERSON] , Берегівської міської ради, Державного реєстратора Берегівської міської ради при ЦНАП Пир`євої В. М., про визнання незаконним рішення, державного акта та скасування державної реєстрації. Ухвалою судді від 21 грудня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі з викликом осіб. Державний реєстратор Берегівської міської ради при ЦНАП Пир`єва В. М. подала до суду відзив на позовну заяву, який мотивувала тим, що позовні вимоги позивачем сформовані некоректно. 08.02.2022 року [PERSON] подав заяву про зміну предмета позову, у якому змінив останні позовні вимоги з «Скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно…» на «Скасувати державну реєстрацію права постійного користування». Ухвалою суду від 13 квітня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Заявою від 13.05.2022 року [PERSON] просив долучити до матеріалів позовної заяви копію листа Берегівської міської ради, який свідчить про перейменування [ADDRESS] ; копію першого аркушу будівельного паспорту на забудову земельної ділянки; копію першого аркушу технічного паспорту на житловий будинок. Заявою від 09.06.2023 року [PERSON] просив долучити до матеріалів позовної заяви копію договору купівлі-продажу від 25.11.1993 року та дозволу на право виконання будівельних робіт, з обґрунтуванням, що в силу навіть знаходження житлового будинку позивача на відповідній земельній ділянці, який був придбаний ще 1993 року, у будь-якому разі право на отримання у власність земельної ділянки під будинком та навколо нього на площі, необхідній для обслуговування будинку, має саме позивач, а не стороння особа. 23.05.2023 [PERSON] подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, у якій просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. 09.06.2023 [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, який мотивував тим, що ні спірна земельна ділянка, ні її частина, апріорі не можуть входити до складу земельної ділянки позивача, оскільки остання не є сформованою. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірна земельна ділянка (її частина) на час надання її у постійне користування [PERSON] перебувала у власності позивача. Чинне законодавство не дозволяє будівництво житлового будинку на земельній ділянці сільськогосподарського призначення, і у свою чергу, [PERSON] отримав свою земельну ділянку відповідно до приписів законодавства. Позовна заява з урахуванням заяви про зміну предмета позову та заяв про долучення доказів мотивована тим, що 25.11.1993 року [PERSON] придбав житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Вулиця Шкільна (Проектна) була перейменована на [ADDRESS] , про що свідчить лист Берегівської міської ради. [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , на підставі рішення Берегівської міської ради від 18 грудня 1997 року № 535. На підставі вказаного рішення було видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 009358. Згодом розпочато реконструкцію житлового будинку, у який в подальшому переселилась та наразі проживає сім`я [PERSON] . Однак належним чином оформити право власності на будинок немає змоги, адже неоформлене відповідно до вимог чинного законодавства право власності на земельну ділянку. З цією ціллю він звернувся до землевпорядної організації із проханням виготовити технічну документацію на вказану земельну ділянку. Була розроблена технічна документація на ділянку, відповідний пакет документів інженером-землевпорядником подано до державного кадастрового реєстратора, яка винесла рішення № РВ?210026648201 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, яке у свою чергу мотивоване тим, що ділянка [PERSON] перетинається із земельною ділянкою з кадастровим номером 2110200000:01:058:0059. Ділянка накладається на понад 98 %. Дане рішення землевпорядник передав позивачу. Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 09.04.2021 № 29-7-0.71-2926/2-21, у віданні Берегівського відділу ГУ відсутні будь-які документи на згадану земельну ділянку. У відділі пояснили, що будь-яка документація стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 2110200000:01:058:0059 у відділі відсутня. При цьому, у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис № 8324898, підставою для державної реєстрації якого є рішення Берегівського районного суду № 2-525/09 від 04.06.2009 року. [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцем [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] . В свою чергу, [PERSON] 1959 р.н. отримав право постійного користування земельною ділянкою рішення виконкому Берегівської міської ради від 30 червня 2000 року № 292 щодо надання [PERSON] земельної ділянки у постійне користування для організації культурно-рибного господарства, на підставі якого видано державний акт на право постійного користування землею серії І-ЗК № 001181, виданий Головою Берегівської міської ради 09.08.2000 року. Вказана земельна ділянка передана [PERSON] із рядом порушень законодавства. Позивач та його представник до судового засідання не з`явились, при цьому, представником була подана заява, у якій просив справу розглянути за їх відсутності. Державний реєстратор Пир`єва В. до судового засідання не з`явилась, подала аналогічну заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник Берегівської міської ради подав заяву про проведення судового розгляду за відсутності їх представника, до суду не з`явились. [PERSON] та його представник у судове засідання у черговий раз не з`явились, будучи повідомленими про дату та час судового розгляду. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 21 ЦК України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. У відповідності до ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2018 року у справі №362/884/16-ц зроблено висновок що "визнання недійсним державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку". Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 20.04.2016 року у справі №6-2824ц15 та у постанові від 01.07.2015 року у справі №6-319цс 15. У постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі №6-2824цс15 зроблено висновок, що оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Ч. 5 ст. 7 Земельного кодексу 1990 р. в редакції станом на 30.06.2000 року визначено, що у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об`єднанням; релігійним організаціям; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам. За таких обставин, передача [PERSON] у постійне користування земельної ділянки для організації культурно-рибного господарства здійснено із рядом порушень законодавства. Так, виконавчий комітет Берегівської міської ради взагалі не був наділений компетенцією щодо передачі земель у постійне користування. Відповідні повноваження були тільки у Берегівської міської ради. Крім того, передача окремій фізичній особі (чи то підприємцю) можливі були тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, а ніяк не для організації культурно-рибного господарства. Так, Законом України «Про селянське (фермерське) господарство» в редакції станом на 30.06.2000 року не передбачено такої форми селянського (фермерського) господарства, як культурно-рибне господарство. Однак, найголовніше, [PERSON] отримав відповідну земельну ділянку у власність ще у 1997 році, при цьому на підставі того, що у його власності перебуває житловий будинок з 1993 року на цій земельній ділянці, а тому не було можливості у будь-якого органу передавати її будь-кому у постійне користування у 2000 році, адже у постійне користування, згідно цитованої норми ч. 5 ст. 7 ЗК у редакції 30.06.2000 року, могли передаватись лише землі державної власності, а ніяк не приватної, якою була земельна ділянка [PERSON] . При цьому, ЗК у редакції 30.06.2000 року не передбачав такого поняття, як сформована чи несформована земельна ділянка, а тому відповідні аргументи відзиву відповідача є неспроможними. Так, земельна ділянка [PERSON] була зареєстрована відповідно до чинного на той момент законодавства, - він, отримавши рішення міської ради, в подальшому отримав також державний акт про право власності на земельну ділянку, який був зареєстрований у відділі Держкомзему. Тобто, відповідно до теперішньої термінології, земельна ділянка [PERSON] була зареєстрована належним чином, і отже будь-яка земельна ділянка, яка формувалась пізніше, частково зачіпаючи зазначену ділянку, є такою, що утворена всупереч законодавству. Стосовно аргументів відзиву [PERSON] , що спірна земельна ділянка (її частина) на час надання її у постійне користування [PERSON] перебувала у власності позивача, то таке підтверджується розробленою технічною документацією на земельну ділянку, а також рішенням кадастрового реєстратора № РВ?210026648201 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, яке мотивоване тим, що ділянка [PERSON] перетинається із земельною ділянкою з кадастровим номером 2110200000:01:058:0059. Ділянка накладається на понад 98 %. Також, доходимо до висновку, що [PERSON] не подавалась до Берегівської міської ради проектно-технічна документація на земельну ділянку, а у відділі Держгеокадастру така також відсутня, що є суттєвим порушенням, адже передача земельної ділянки, в тому числі, у постійне користування, повинна здійснюватись на підставі розробленої у встановленому законодавством порядку технічної документації на землю (станом на 2000 рік - проектно-технічної документації). Крім запису про постійне користування, 17.11.2014 року до Єдиного державного реєстру речових прав внесено запис 7746064 про право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2110200000:01:058:0059, з посиланням на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». Вказаним законом, зокрема, внесено зміни до п. а) ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу, який викладено у наступній редакції: «у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності». Тобто, так як частина відповідної земельної ділянки є ділянкою, переданою [PERSON] у приватну власність у 1997 році, тому внесення відповідного запису до реєстру у 2014 році є незаконним та він підлягає скасуванню. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29 травня 2019 року в цивільній справі № 367/2022/15-ц, від 04 вересня 2018 року в цивільній справі № 915/127/18, від 22 серпня 2018 року в цивільній справі № 925/1265/16 вказала, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права та інтересу позивача. Частиною 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» у новій редакції визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відносно аргументів відзиву [PERSON] про неможливість будівництва будинку в силу цільового призначення земельної ділянки, то як уже було зазначено, житловий будинок існував там ще станом на 1993 рік, до винесення рішення стосовно земельної ділянки. Щодо заяви відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд вважає за необхідне у задоволенні такої відмовити. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Разом з тим, статтею 261 ЦК України регламентовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У позовній заяві вказується, що рішення № РВ?210026648201 первинно отримав землевпорядник [PERSON] , - і це підтверджується самим рішенням (зазначене на ньому прізвище землевпорядника, якому адресується), а у подальшому той передав це рішення позивачу своїм листом. Так, [PERSON] передав [PERSON] листом від 28.12.2018 року повідомлення, що «рішенням № РВ?210026648201 кадастрового реєстратора відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру стосовно Вашої земельної ділянки, на яку мною за укладеним нами договором було розроблено технічну документацію із землеустрою.». І тому строк позовної давності слід відраховувати саме з 28.12.2018 року, а позовна заява подана до суду 14.12.2021 року, тобто в межах строку позовної давності. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судових витрати, які складаються із судового збору при зверненні із позовом.

Outcome: approved