Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] про стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням договору доручення. Свій позов обґрунтовує тим, що 13 грудня 2017 року [PERSON] , на підтвердження усного договору доручення укладеного з Представниками, видала довіреність на ім?я [PERSON] , зареєстровану у реєстрі за № 1638, на безоплатне представлення її інтересів щодо належного їй на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , виданого 13.12.2017 ТСЦ 0741 транспортного засобу марки Toyota Prado д.н.з. [NUMBER] , 2007 року випуску. 09 вересня 2021 року між [PERSON] , в особі представника [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 13.12.2017 року, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2021/2787363, за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб : автомобіль марки - Toyota, модель - PRADO, рік випуску - 2007, колір - чорний, тип - легковий Універсал - В, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , державний номерний знак (реєстраційний номер): [NUMBER] за 420 000 грн. (чотириста двадцять тисяч гривень 00 копійок). Відповідач не виконав свої зобов?язання за договором доручення та не передав довірителеві грошові кошти, отримані з продажу транспортного засобу. Враховуючи вище викладене, позивач просить у суду стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти, отримані повіреним внаслідок продажу транспортного засобу довірителя у сумі 420 000, 00 грн. Крім того, [PERSON] користувався грошовими коштами [PERSON] протягом двох років, у зв`язку з чим позивач також просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 90606, 92 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 11 012, 05 грн. З метою досудового врегулювання спору на адресу позичальника направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань (претензію), яку залишено відповідачем без реагування. Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на позовну заяву. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору не скористалася правом на подачу письмових пояснень третьої особи щодо позову. 09 травня 2023 року представником відповідача адвокатом Веремчуком В.В. було заявлене усне клопотання про долучення до матеріалів справи копій додаткової угоди до Договору купівлі-продажу №0741/2021/2787363 транспортного засобу від 09 вересня 2021 року від 24 березня 2023 року та акту приймання-передачі транспортного засобу від 24 березня 2023 року. 05 червня 2023 року представником позивача адвокатом Мохнюком М.В. було подано клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження. Вказане клопотання було обґрунтоване тим, що сторона відповідача подала нові докази у справі, які були подані з порушенням встановленої ЦПК України процедури, стороні позивача необхідно ознайомитися з вказаними доказами та відреагувати на них (інформацію, яка в них міститься). Серед іншого представник позивача також зазначив про необхідність збільшення розміру позовних вимог у підготовчому провадженні. 08 червня 2023 року представником відповідача адвокатом Веремчуком В.В. було подано заперечення на клопотання про повернення до стадії підготовчого судового засідання. Представник відповідача стверджує, що цивільним процесуальним законодавством не передбачено процесуальної можливості повернення від розгляду справи по суті до підготовчого провадження. Крім того, вказує, що обставини для повернення до підготовчого провадження повинні бути вагомими, а сторона позивача таких обставин не навела. Також, клопотання обґрунтовано тим, що вимога про збільшення позовних вимог є незаконною, відповідно немає підстав повертатися до підготовчого провадження для вирішення даного клопотання. Судом відмовлено у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого засідання, оскільки сторона позивача не навела вагомих обставин для цього. Водночас, як вбачається з практики Верховного Суду якщо повернення до стадії підготовчого провадження і можливе, то це не передбачено ЦПК України, та є правом суду першої інстанції. Аналогічні позиції викладено у пункті 30 постанови Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 902/271/18 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 грудня 2021 року у справі № 910/7103/21. 08 червня 2023 року представником позивача адвокатом Мохнюком М.В. було подано клопотання про збільшення розміру позовних вимог. Представник позивача вважає, що присутні підставі для збільшення розміру позовних вимог в частині інфляційних втрат суми боргу та 3 % річних від простроченої суми, оскільки судовий розгляд справи триває вже більше 10 місяців, і за цей час відповідач не припинив користуватися коштами, отриманими з продажу автомобіля. Також, у клопотанні вказано, що збільшення позовних вимог в цій частині виключить необхідність позивача звертатися зі ще одним позовом до суду про стягнення інфляційних втрат суми боргу та 3 % річних від простроченої суми за період від дати подати позову до винесення рішення по справі. Серед іншого вказано, що надані стороною відповідача документи підтверджують факт користування відповідачем грошовими коштами позивача протягом двох років. Просив суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 590278, 20 грн., з яких: 420000 грн. - передбачені у договорі купівлі-продажу транспортного засобу; 148392, 17 грн. - інфляційні втрати; 21886, 03 грн. - 3% річних від простроченої суми, а також судові витрати по справі. Представником відповідача адвокатом Веремчуком В.В. було подано заперечення на клопотання про збільшення розміру позовних вимог. Адвокат Веремчук В.В. вважає, що відсутні підставі у збільшенні розміру позовних вимог, оскільки стороні позивача відмовлено у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого судового засідання. Суд вирішив задовольнити клопотання представника позивача та збільшити розмір позовних вимог з метою дотримання принципів справедливості, процесуальної економії, доступу до правосуддя та уникнення надмірного формалізму. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 знов звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки також сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі N 910/3009/18 (провадження N 12-204гс19). В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), зроблено висновок, що: "Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод". У разі відмови у задоволенні даного клопотання, стороні позивача довелося б заявляти позовну заяву про стягнення інфляційних втрат суми боргу та 3 % річних від простроченої суми за період від дати подати позову до винесення рішення по справі, що грубо б порушило принцип справедливості та процесуальної економії, а суд змушений був би повторно розглядати правовідносини з тим же предметом з тих же підстав. Також, суд жодним чином не обмежував права сторони відповідача оскільки надав час на підготовку заперечень на клопотання про збільшення розміру позовних вимог та прийняв їх до розгляду. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити. Третя особа у судове засідання не з`явився. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 13.12.2017 року [PERSON] , на підтвердження усного договору доручення укладеного з Представниками, видала довіреність на ім?я [PERSON] та [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу у Волинській області Усік А.М., зареєстровану у реєстрі за № 1638, на безоплатне представлення її інтересів у всіх державних та інших підприємствах, установах, організаціях, незалежно від підпорядкування, форм власності, галузевої належності, виду діяльності та господарювання, в тому числі у відповідних органах нотаріату, органах Державтоінспекції України, тощо при вирішенні питань, що її стосуватимуться, пов`язаних з експлуатацією, відчуженням (продажем або обміном) автомобіля, передачею в найм (оренду), позичку за ціну (плату) та на умовах на розсуд Представників у разі сплати ними державного мита чи відповідного податку (у т.ч. податок з власників транспортних засобів), належного їй на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , виданого 13.12.2017 ТСЦ 0741 дата першої реєстрації 25.04.2012, транспортного засобу марки Toyota Prado д.н.з. [NUMBER] , 2007 року випуску. 09 вересня 2021 року між [PERSON] , в особі представника [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 13.12.2017 року, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0741/2021/2787363, за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб: автомобіль марки - Toyota, модель - PRADO, рік випуску - 2007, колір - чорний, тип - легковий Універсал - В, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , державний номерний знак (реєстраційний номер): [NUMBER] . Відповідно до п. 2.1 даного договору Передача Транспортного засобу Продавцем і прийняття його Покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна. Відповідно до п. 3.1 ціна Транспортного засобу складає 420 000 грн. (чотириста двадцять тисяч гривень 00 копійок). Грошові кошти у сумі 420 000 грн. не були передані Довірителю, [PERSON] 04 липня 2022 року позивач звернулася до відповідача з претензією на суму 420 000 грн., в якій вимагала від [PERSON] виконати свої зобов?язання за договором доручення та довіреністю та перерахувати на її рахунок, належні їй за договором купівлі-продажу кошти, а саме 420 000 грн. При цьому пропонувала у разі добровільної сплати 420 000 грн. відмовитися від вимоги сплати інфляційних втрат та процентів за користування чужими коштами. Претензія отримана відповідачем 08 липня 2022 року, що підтверджується роздруківкою поштового трекінгу з сайту «Укрпошта». Згідно ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення, може посвідчуватись довіреністю та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору. (Постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року по Справі № №712/12338/15-ц). Згідно з п 3. ч.2 ст. 1006 ЦК України, повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. За змістом статті 1006 ЦК України саме на повіреного покладено обов`язок передати довірителеві все одержане за виконаним дорученням при чому негайно. Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду у справі № 320/4274/16-ц від 10 січня 2019 року вказано, що тлумачення частини другої статті 530, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України дозволяє зробити висновок, що у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України. Сторона відповідача не заперечувала проти того, що [PERSON] уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Toyota Prado д.н.з. [NUMBER] та отримав 420000 грн., які належать позивачу. Також, судом встановлено, що в межах позовних вимог відповідач користується належними позивачу грошовими коштами, отриманими у зв?язку з виконанням доручення щодо продажу транспортного засобу, передбаченого довіреністю, в період з 09.09.2021 року по 05.06. 2023 року. Згідно з нормою ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобов`язання за положенням статті 611 Цивільного кодексу України є серед іншого відшкодування збитків. Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Ч.2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, сума збитків від інфляції за період з 09.09.2021 року по 05.06.2023 року на суму боргу 420 000, 00 грн. складає 148 392,17 грн. Водночас, 3 % річних від суми боргу 420 000, 00 грн. за прострочення виконання зобов`язання за період з 09.09.2021 року по 05.06.2023 року складають 21 886,03 грн. Щодо додаткової угоди до Договору купівлі-продажу №0741/2021/2787363 транспортного засобу від 09 вересня 2021 року від 24 березня 2023 року та акту приймання-передачі транспортного засобу від 24 березня 2023 року суд вважає такі докази неналежними та недопустимими з огляду на таке. Перш за все, як вбачається зі змісту довіреності, Представники можуть вчиняти дії щодо належного Довірителю на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , виданого 13.12.2017. Водночас, як вбачається з відповіді ТСЦ МВС № 0741 транспортний засіб марки TOYOTA PRADO, д.н.з. [NUMBER] , було переєстровано 09.09.2021 за [PERSON] . Більше того, у п. 3 Додаткової угоди зазначено, що володіння транспортним засобом відбувається на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , а не свідоцтва, зазначеного у довіреності. Отже, з цього моменту транспортний засіб марки TOYOTA PRADO припинив належати [PERSON] на праві власності, а також припинило дію відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Таким чином з 09.09.2021 у [PERSON] були відсутні підстави представляти інтереси [PERSON] щодо транспортного засобу марки TOYOTA PRADO. Також, зі змісту довіреності не вбачається, що [PERSON] був уповноважений Довіреністю розривати будь-які правочини, що стосуються транспортного засобу марки TOYOTA PRADO. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Водночас, як подання даного позову, так і послідовна позиція сторони позивача дає підстави вважати, що [PERSON] не схвалювала цей правочин. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх ( erga omnes ). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі N 359/12165/14-ц (провадження N 61-13417св21). При цьому, на переконання суду, [PERSON] вчинив даний правочин (укладення додаткової угоди) в своїх інтересах, з метою уникнення відповідальності за порушення договору доручення, та всупереч інтересам свого довірителя. Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Про це також свідчить той факт, що у довіреності було передбачено, що Представник може представляти інтереси Довірителя щодо автомобіля лише у разі сплати державного мита чи відповідного податку. Проте, відповідачем не надано жодних доказів сплати податків як при продажі транспортного засобу, так і під час укладення додаткової угоди. Крім того, як вбачається зі змісту відповіді ТСЦ МВС № 0741, станом на 24.05.2023 року даний транспортний засіб зареєстрований за гр. [PERSON] , що не заперечувалося представником відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. При цьому, договір купівлі-продажу транспортного засобу вчинявся у МВС на відповідному бланку, у типовій формі, за присутністю представника МВС з подальшою реєстрацією права власності на автомобіль. У випадку з додатковою угодою не було дотримано жодну з вказаних обставин. Більше того, укладенням додаткової угоди не повернуто правовідносини у стан, який передував укладенню договору купівлі-продажу, оскільки автомобіль не зареєстровано за [PERSON] . У своїй постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом. У даному випадку присутні підстави вважати, що і додаткова угода про розірвання договору купівлі-продажу транспортного засобу є фраудаторним правочином, який спрямовано на уникнення відповідальності за порушення договору доручення та користування чужими коштами. Про фраудаторність даного правочину свідчить те, що він був укладений через 2 роки після укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу під час судового розгляду. Таким чином, [PERSON] визнав, що грошові кошти перебували у нього протягом двох років, адже іншим чином він не міг повернути їх [PERSON] . [PERSON] була позбавлена протягом двох років як користуватися автомобілем, так і користуватися грошовими коштами, отриманими з його продажу. [PERSON] безоплатно користувався автомобілем протягом 2-ох років, що відповідало інтересам останнього та його сина [PERSON] . Про фраудаторність даного правочину також свідчить те, що автомобіль досі не було повернуто [PERSON] навіть після укладення додаткової угоди. З урахуванням наведеного, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] про стягнення грошових коштів підлягають до задоволення. Крім того, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 5 902,78 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 6 500,00 грн. Витрати на правову допомогу підтверджені представником позивача у судовому засіданні, наданням копії договору про надання правової допомоги, у якому вказаний фіксований розмір гонорару, та квитанції, яка підтверджує оплату послуг. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року по справі 922/1964/21зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару, якщо гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19. У постанові від 28.12.2020 № 640/18402/19 Верховний Суд вказує, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Outcome: approved