Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду, відповідно до якого просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , змінивши спосіб їх стягнення, з 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 квітня 2013 року та до досягнення дитиною повноліття, на тверду грошову суму в розмірі 2 800, 00 грн. щомісяця, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з дня набрання судовим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що з позивача стягуються аліменти на користь відповідача в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 квітня 2013 року та до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що з 2017 року він втратив роботу та має скрутне матеріальне становище. Оскільки він не має офіційного місця роботи і сплачував менше, ніж необхідно, у нього утворилась заборгованість з січня 2017 року по березень 2023 рік в сумі 109 042, 69 грн. Зазначає, що він має мінливий дохід (підробіток) і в зв`язку з цим вважає необхідним змінити спосіб стягнення аліментів з частки від доходу на тверду грошову суму, яка буде складати 2 800, 00 грн. на місяць, які він згоден сплачувати. Крім того, із вказаних обставин, вважає за можливе зменшити розмір його заборгованості зі сплати аліментів з 109 042, 69 грн. до 50 000, 00 грн. Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явились, направили заяву, згідно якої просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та розглянути справу у їх відсутність. Відповідач в судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач весь період часу сплачував аліменти у меншому розмірі, ніж це необхідно, весь час вона дитину виховує та забезпечує сама. З дитиною позивач спілкується дуже рідко в телефонному режимі, участі в житті дитини взагалі ніякого не приймає, оскільки з 2017 року він звільнився і поїхав на заробітки за кордон, де і перебуває по сьогоднішній день. Іншої родини та дітей позивач не має, стан здоров`я його задовільний, він живе і працює у своє задоволення, дитині періодично показує світлини з відпочинку за кордоном та хизується цим. Отже, підстав для зміни розміру аліментів та зменшення заборгованості вона не вбачає, оскільки це дитячі гроші і вона не хоче позбавляти дитину коштів, які належать йому по закону. До того ж, встановлений законом розмір аліментів, який хоче зменшити позивач, на думку відповідача, є достатнім та не завеликим для нормального розвитку та виховання дитини, враховуючи, що дитина розвивається, відвідує різні гуртки, репетиторів, гроші на які вона заробляє сама. Дослідивши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні відповідача, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України встановлює, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 тієї ж статті зазначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.05.2023р. з позивача стягуються аліменти на користь відповідача на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 25.03.2014 року відкрите виконавче провадження про стягнення аліментів (а.с. 12). В якості підтвердження обставин стягнення аліментів позивачем надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з січня 2017 по березень 2023 (а.с. 21-22). З доданого розрахунку вбачається, що позивач в порушення рішення суду не щомісячно сплачував на користь відповідача аліменти та у розмірі, що був значно меншим, ніж передбачено розрахунком. Крім того, позивачем надано відомості щодо офіційного працевлаштування, відповідно до яких з 2017 року він не працевлаштований офіційно (а.с. 13-14). Позивач зазначає, що розмір аліментів, які він повинен сплачувати на утримання дитини, є для нього непомірно великим, оскільки його матеріальний стан став незадовільним в зв`язку з відсутністю офіційного працевлаштування, отже є підстави для зменшення розміру аліментів та зменшення розміру заборгованості зі сплати аліментів, що і є причиною спору. Відповідно до ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, позивач повинен довести суду, що його матеріальний стан значно змінився в зв`язку зі стягненням з нього аліментів і настільки погіршився, що отриманих ним доходів не вистачає для повноцінного життя. Як позивач зазначив в позовній заяві, йому не вистачає коштів на сплату аліментів у визначеному розмірі, оскільки він не має офіційного працевлаштування з січня 2017 року, його дохід є мінливим та нестабільним. Між тим, окрім розрахунку про заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини, жодних доказів, які б підтверджували обставини зміни матеріального або сімейного стану позивача, погіршення або поліпшення його здоров`я та інші обставини, передбачені Сімейним Кодексом України, позивачем не надані. Як вбачається з вивчених судом доказів, позивач фактично не погоджується з розміром визначених судом аліментів, намагаючись його зменшити. При цьому, позивач мотивував позовну заяву погіршенням свого матеріального стану, посилаючись на відсутність офіційного працевлаштування. Отже, для задоволення позовних вимог з підстав, зазначених позивачем, йому необхідно довести факт погіршення його матеріального стану, подавши відповідні докази. Між тим, в судовому засіданні позивачем не надано жодного доказу в підтвердження погіршення його матеріального стану. Так, суд вважає за необхідне зазначити, що принципи захисту прав дитини закладені в основу Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27.02.91р. Так, в частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. Згідно ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини). З урахуванням викладеного та загальноприйнятих норм у суспільстві, дитина в жодному випадку не повинна бути позбавлена ані батьківської любові, піклування, ані належного матеріального забезпечення, необхідного для її повноцінного життя та розвитку (за наявності живих та працездатних батьків). Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що матеріальний стан його погіршився. Однак, відсутність офіційного працевлаштування батька не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки якість життя та розвитку неповнолітньої дитини не повинна бути залежною від образу життя працездатного та фізично здорового батька. Суд також вважає за необхідне наголосити на тому, що факт відсутності у батька можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Обставина відсутності офіційного працевлаштування батька не звільняє останнього від обов`язку по утриманню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ст. 82 ЦПК України). Будь-яких доказів в підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано, тоді як відсутність офіційного працевлаштування позивача не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів та зменшення заборгованості. З огляду на те, що позивач належними та допустимими доказами не підтвердив погіршення його майнового стану, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, ухвалене судом відповідно до норма матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed