Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. Посилається на те, що 21.05.2007 між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір за № 014/4044/82/32804, згідно з яким банк надає [PERSON] 57000 євро на умовах встановлених кредитним договором від 21.05.2007 року № 014/4044/82/32804. Того ж дня між Банком, як іпотекодержателем та [PERSON] і [PERSON] (як іпотекодавцями, укладено договір іпотеки за №014/4044/82/32804, для забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору. 25.06.2018 між АТ «Райффайзен Банк Аваль», що є правонаступником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Міжнародний Інвестиційний Банк» укладено договір про відступлення права вимоги за договором про іпотеку від 21.05.2007 за №014/4044/82/32804 та кредитним договором від 21.05.2007 №014/4044/82/32804. 25 червня 2018 року АТ «Міжнародний Інвестиційний Банк» на підставі договору відступило право вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами від 21.05.2007, товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНСТРИМ». У свою чергу, 25.06.2018, між ТОВ «ФІНСТРИМ» та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки та договір про відступлення права вимоги за договором застави. Відповідно до договору відступлення права вимоги від 25.06.2018, ТОВ «ФІНСТРИМ» відступає [PERSON] належне йому право вимоги за кредитним договором №014/4044/82/32804 від 21.05.2007 року. Згідно договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки ТОВ «ФІНСТРИМ» передає, а [PERSON] приймає, всі права вимоги за договором про іпотеку №014/4044/82/32804 від 21.05.2007, що укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] і [PERSON] . Відповідно до договору про відступлення права вимоги за договором застави ТОВ «ФІНСТРИМ» передає, а [PERSON] приймає всі права вимоги за договором застави транспортного засобу. Позивач вважає, що вищевказані договори про відступлення права вимоги за кредитним, іпотечним та договором застави від 25.06.2018 є незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення грошової вимоги). Згідно статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» під факторингом слід розуміти придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 від 06.02.2014 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту статей 512, 1077 ЦК України, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: відступлення права вимоги (цесія) та договір факторингу. Основною відмінною особливістю договорів є отримання плати за відступлення права вимоги. З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 ЦК України, учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. Із частини першої статті 1077 ЦК України та ч. 5 статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад договору факторингу включає в себе три сторони: клієнта - фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції та боржника - набувач послуг чи товарів за первісним договором. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року, у справі № 3-226гс16, та постанови Верховного Суду України 25 травня 2016 року, у справі № 3-254гс16, якщо договір між сторонами передбачає передачу права грошової вимоги виплати коштів або обов`язку їх виплати, то фактично має місце фінансування однієї сторони іншою. Такі відносини мають ознаки факторингу, а отже новий кредитор повинен мати статус банку або фінансової установи, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції». Згідно п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», до фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Відповідно до частин 1, 2, статті 7 Закону, юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансових послуг повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Основним критерієм розмежування договору відступлення права вимоги, тобто цесії та договору факторингу є мета, відповідною метою цесії є безпосередньо передання права вимоги. Факторинг, в свою чергу має на меті отримання клієнтом фінансування за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути як за плату, так і безоплатно, тоді як за договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. 25.06.2018 АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступає право вимоги за кредитним та іпотечним договорами від 21.05.2007 акціонерному товариству «Міжнародний Інвестиційний Банк». Того ж дня, АТ «Міжнародний Інвестиційний Банк» відступає право вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечними договорами від 21.05.2007 ТОВ «ФІНСТРИМ». У свою чергу, 25.06.2018 року ТОВ «ФІНСТРИМ» уклало оскаржуваний договір відступлення права вимоги від 25.06.2018 із [PERSON] , яка не має права на здійснення факторингових операцій, оскільки не є фінансовою установою. Разом із тим, зі змісту договору відступлення права вимоги вбачається, що такий, за своєю природою, є договором факторингу, оскільки відповідно до п. 2.1.1 даного договору, новий кредитор зобов`язаний перерахувати первісному кредитору на рахунок № [NUMBER] в ПАТ «МІБ», МФО 380582 суму відшкодування (компенсації) за відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами поруки в розмірі 407500 гривень без ПДВ. Натомість, відповідно до п.1.1 договору відступлення права вимоги, ТОВ «ФІНСТРИМ» відступає [PERSON] належне ТОВ «ФІНСТРИМ» право вимоги за кредитним договором від 21.05.2007 №014/4044/82/32804. Відповідно до п. 1.7 договору відступлення права вимоги, у зв`язку із його укладанням, ТОВ «ФІНСТРИМ» здійснює на користь [PERSON] відступлення прав за договором іпотеки та договором застави, які у свою чергу забезпечують виконання зобов`язань за кредитним договором від 21.05.2007 № 014/4044/82/32804. Вищевказане свідчить про те, що внаслідок відступлення ТОВ «ФІНСТРИМ» вимог по кредитному та іпотечному договорам, а також договору застави від 25.06.2018 в обмін на грошові кошти, які [PERSON] зобов`язалася сплатити на користь ТОВ «ФІНСТРИМ», в дійсності відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої сторони (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. Таким чином, договір відступлення права вимог від 25.06.2018 є договором факторингу. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або фінансова установа, якій законом надано право надавати фінансові послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Таким чином, недійсність договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки та договором застави від 25.06.2018 зумовлена недійсністю основного зобов`язання. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог оскільки договори відступлення права вимоги не суперечать Закону. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Позивач та його представник просять визнати недійсними з моменту укладення договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 21.05.2007 №014/4044/82/32804 та договір про відступлення права вимоги за договором про іпотеку від 21.05.2007 за №014/4044/82/32804, укладені 25 червня 2018 між ТОВ «ФІНСТРИМ» та [PERSON] . Підставою позовних вимог вважають ту обставину, що [PERSON] є фізичною особою, яка не має права бути стороною договору факторингу. Суд встановив, що 21 травня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір за № 014/4044/82/32804, згідно з яким банк надає [PERSON] кредит у сумі 57000 євро. Того ж дня між банком та [PERSON] і [PERSON] укладено договір про іпотеку для забезпечення виконання цього кредитного договору. Згідно цього договору, у забезпечення виконання умов кредитного договору № 014/4044/82/32804 від 21.05.2007, [PERSON] та [PERSON] передали у іпотеку ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 95%, [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0.206 га, яка знаходиться за тією ж адресою. Згідно пунктів 3.1.4 та 3.1.5 цього договору у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язання за цим або кредитним договором, іпотекодержатель має право реалізувати його та за рахунок вирученої суми задовольнити свою вимогу, відповідно до п. 6 цього договору. Звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до п. 5 цього договору. Відповідно до п. 5.5.1 у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим або за кредитним договором у встановлений строк такі вимоги задовольняються за рахунок предмета іпотеки. В такому випадку цей договір згідно стст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом. 25 червня 2018 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Міжнародний Інвестиційний Банк» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/4044/82/32804 від 21.05.2007 та за договором іпотеки від 21.05.2007. АТ «Міжнародний Інвестиційний Банк» на підставі договору від 25 червня 2018 року відступило право вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНСТРИМ», яке, того ж дня, уклало договори з [PERSON] про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/4044/82/32804 та за договором іпотеки за 407000 та 400000 гривень відповідно. Згідно до цих договорів [PERSON] набула права кредитора вказані у кредитному договорі № 014/4044/82/32804 від 21.05.2007 та у договорі іпотеки від 21.05.2007 року. Станом на день укладення зазначених договорів відступлення боржник [PERSON] заборгованість по договору кредиту не погасив. В подальшому [PERSON] зареєструвала предмет іпотеки за собою, а потім відчужила його [PERSON] , який протокольною ухвалою суду залучений до справи в якості співвідповідача. Факт державної реєстрації права власності на будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0.206 га за [PERSON] та договір відчуження цього будинку [PERSON] предметом спору не були. При вирішенні даного спору суду належить з`ясувати питання чи мала право [PERSON] , як фізична особа, бути стороною договору про відступлення права вимоги по кредитному договору та по договору про іпотеку укладеному в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору. Згідно до вимог ч. 1 ст. 509 та ч. 1 ст. 510 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 3 ст. 512 цього ж Кодексу кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України). За правилами статей 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду по справі № 346/1305/19 від 08 червня 2021 року, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38, 48, 51, 57 ) постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (п.п. 51-52). зазначено наступне. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови. Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому. Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що договори купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором за їхніми ознаками є договорами, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на позивачку як нового кредитора. Позивачка не набула право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором у неї виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Отже, такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. (Кінець цитати). Оскільки ТОВ «ФІНСТРИМ» та [PERSON] фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, відсутні підстави вважати що відступлення права вимоги ТОВ «ФІНСТРИМ» до [PERSON] фізичній особі [PERSON] суперечить закону. За таких обставин,

Outcome: dismissed