Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

У лютому 2022 року адвокат Анфьорова К.С., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить: «стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] за Договором про відступлення права вимоги від 05.11.2021 за розпискою від 29.06.2018 року, між [PERSON] та [PERSON] на суму 3000,00 (три тисячі) гривень; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] (за розпискою) грошові кошти в сумі 250 000 (двісті пятдесят тисяч) доларів США, що станом на дату складання позовної заяви еквівалентно 6 994 875,00 грн.». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 червня 2018 року за усною домовленістю між [PERSON] та [PERSON] відповідач зобов`язався повернути [PERSON] до 02 липня 2018 року заборгованість у розмірі 3 000,00 грн, про що склав розписку, але до теперішнього часу кошти не повернув. 05 листопада 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір № б/н про відступлення права вимоги, за яким [PERSON] відступив позивачу право вимоги боргових зобов`язань в сумі 3 000,00 грн. Крім того, 01 вересня 2017 року [PERSON] відповідно до усного договору позики, отримав у позику від [PERSON] грошові кошти у розмірі 250 000,00 доларів США, про що склав розписку. Згідно з розпискою відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти: в сумі 125 000,00 дол. США до 01 травня 2018 року; 125 000,00 дол. США до 01 серпня 2018 року. Однак, як зазначає позивач, станом на день подання позову, відповідач свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 лютого 2022 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В. (фактично передано 26 квітня 2022 року). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 3 травня 2022 року витребувано у Державної міграційної служби України наявну інформацію щодо останнього зареєстрованого місця проживання/перебування, фактичного або повідомленого: [PERSON] та у Міністерства соціальної політики України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про взятих на облік осіб щодо [PERSON] . 23 серпня 2022 року до суду від Міністерства соціальної політики України надійшла відповідь на запит. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/3496/22 за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання на 08 листопада 2022 року. 08 листопада 2022 року судове засідання не відбулось, у зв`язку з відсутністю енергопостачання адміністративної будівлі Дарницького районного суду м. Києва за адресою: м. Київ, вул. О. Кошиця, 5а з 08:58 год. до 12:30 год., судове засідання відкладено на 08 грудня 2022 року. 08 грудня 2022 року у підготовче засідання сторони не з`явились, явку уповноважених представників не забезпечили, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, судове засідання відкладено на 22 березня 2023 року. Ухвалою суду від 22 березня 2023 року підготовче провадження у справі № 753/3496/22 закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 02 травня 2023 року. 02 травня 2023 року розгляд справи відкладено на 24 травня 2023 року. 24 травня 2023 року розгляд справи відкладено на 04 липня 2023 року. 04 липня 2023 року представник позивача - адвокат Анфьорова К.С. подала заяву про зменшення розміру позовних вимог. Як передбачено пунктом 2 частини другої статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Беручи до уваги, що 02 травня 2023 року суд перейшов до судового розгляду справи по суті, суд залишив вказану заяву без розгляду. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року позовну заяву залишено без руху відповідно до положень частин 11-13 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали. 17 липня 2023 року представника позивача - адвокат Анфьонова К.С. подала заяву з доказами сплати судового збору. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 21 липня 2023 року призначено справу № 753/3496/22 до розгляду на 31 серпня 2023 року. Відповідач у судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, всебічно перевіривши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дійшов таких висновків. Суд встановив, що 29 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, на підтвердження якого видано розписку, за умовами якого [PERSON] отримав в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 3 000,00 грн, які [PERSON] зобов`язався повернути в термін до 02 липня 2018 року. 05 листопада 2021 року між [PERSON] (первісний кредитор) та [PERSON] (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги за розпискою від 29 червня 2018 року, укладеним між первісним кредитором і [PERSON] . У результаті передачі права вимоги за цим договором зобов`язання первісного кредитора передаються новому кредитору за розпискою від 29 червня 2018 року у сумі 3000 грн і будуть вважатися боргом перед новим кредитором. 01 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, на підтвердження укладення якого [PERSON] видав розписку, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у розмірі 250 000,00 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути у такому порядку: в сумі 125 000,00 дол. США до 01 травня 2018 року; 125 000,00 дол. США до 01 серпня 2018 року. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань по поверненню грошових коштів, отриманих у позику. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як визначено статтею 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 369/12376/17 (провадження № 61-4966св20), постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц(провадження № 61-42076св18). Частиною 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як передбачено ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Суд встановив, що відповідач зобов`язання належним чином не виконав і станом на день звернення позивача до суду з позовом суму позики не повернув. Як виклав Верховний Суд у своїй постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України. При цьому, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечать чинному законодавству. Аналогічні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц та від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Велика Палата Верховного суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц висловила свою правову позицію, яка полягає в тому, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення боргу за розпискою від 01 вересня 2017 року, які підлягають задоволенню, оскільки відповідач свої зобов`язання у встановлений сторонами строк не виконав, борг за розпискою не повернув та доказів на спростування доводів позовних вимог не надав. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Водночас суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача боргу у сумі 3000 грн. не підлягають задоволенню з таких підстав. Як передбачено частиною другою статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У судовому засіданні 02 травня 2023 року та 31 серпня 2023 року позивач надав, а суд дослідив оригінал розписки [PERSON] від 01 вересня 2017 року та встановив відповідність долученої до матеріалів справи копії цієї розписки її оригіналу. Однак під час розгляду справи позивач не надав оригінал розписки [PERSON] , виданої 29 червня 2018 року [PERSON] на суму 3 000 грн. За змістом наведеної вище норми ЦК України наявність у сторони оригіналу боргового документа (розписки) підтверджує наявність боргу (для кредитора) або виконання боргового зобов`язання (для боржника). Отже, відсутність у кредитора оригіналу розписки, виданої боржником, свідчить про недоведеність ним невиконання боржником свого зобов`язання, а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити. Таким чином, оцінюючи наявні докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 250 000,00 доларів США. Щодо витрат на професійну правничу допомогу [PERSON] у позовній заяві просить стягнути з відповідача на свою користь понесені ним витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правничої допомоги від 17 січня 2022 року № 17/01/22/5 у розмірі 3 000,00 грн. У підтвердження понесення таких витрат позивач додав договір про надання правничої допомоги від 17 січня 2022 року № 17/01/22/5, платіжне доручення про сплату гонорару від 31 січня 2022 року № 44203 у розмірі 3 000,00 грн. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2022 року у справі № 201/3828/21 (провадження № 61-8927св22), з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22), зазначено, що «для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Враховуючи фактичний обсяг наданих [PERSON] послуг, співмірність суми витрат із складністю справи та відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), а також відсутність клопотання сторони позивача щодо зменшення судових витрат з обґрунтуванням непомірності заявлених вимог, суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 2 998,71 грн. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони також пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , тому з [PERSON] слід стягнути сплачений судовий збір на користь [PERSON] у розмірі 13 414,25 грн. (6994875/6997875х13420).

Outcome: partial