Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позов мотивовано тим, що 18 листопада 1995 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, у шлюбі сторони проживали до 02 квітня 2014 року, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі за кошти від трудової діяльності та продажу іншого майна, подружжям набуто нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Указане майно придбавалося подружжям для власних потреб та за їхні спільні кошти. Проте, з ініціативи відповідача, для зменшення податкового навантаження, покупцем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] формально виступив її батько\~ [PERSON] . При цьому [PERSON] ніякого відношення до цієї квартири не мав, ніколи не вселялися у неї, не проживав в ній, комунальні послуги не сплачував, ремонтні роботи не проводив. На період придбання квартири [PERSON] вже тривалий час був пенсіонером та працював на фірмі, де сторони є засновниками, отримував невеликий дохід, заощаджень для придбання такої нерухомості не мав. [INFO] [PERSON] помер. Позивач звертався до суду з позовами до своєї колишньої дружини про визнання договору купівлі-продажу вищевказаної квартири недійним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру та поділ майна, а також з позовом про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі продажу, проте у їх задоволенні судами було відмовлено. За життя [PERSON] був обізнаний з планами їхньої родини щодо оформлення фіктивного права власності на нього та щодо проведення ремонтних робіт в квартирі та придбання меблів, техніки тощо. Також йому було відомо, що фінансування ремонтних робіт та придбання меблів, техніки буде здійснюватись за рахунок спільних коштів подружжя, та контролювати ремонтні, оздоблювальні роботи та придбання меблів, техніки, буде рідний брат позивача - [PERSON] . Власних фінансових ресурсів для здійснення цих ремонтних робіт, оздоблювання та придбання меблів, техніки, померлий [PERSON] не мав. Реалізуючи план по проведенню ремонтних робіт в квартирі, для подальшого користування нею його родини, позивачем спільно з колишньою дружиною [PERSON] , за фізичною допомогою його брата [PERSON] , були замовлені й оплачені роботи та матеріали по ремонту квартири. Меблів, сантехобладнання та техніки було придбано всього на 26\~055 дол. США. Перелік майна та його вартість на момент придбання зазначені у висновку ТОВ «Люкс-Експерт» від 22.06.2018. Проте, внаслідок використання, вартість майна зменшилася та погіршився його стан та його вартість у 2018 році становила вже 480\~800 грн. Квартира на час її придбання була без ремонту в стані «від забудовника», вартість виконаних ремонтно-будівельних робіт в квартирі станом на червень 2018 року становила 491\~816 грн. Загальна сума витрат подружжя на ремонт та облаштування квартири становила більш ніж 50\~000 доларів США, джерелом походження яких були заощадження подружжя та кошти від продажу іншого майна. Посилаючись на те, що ремонтні роботи, облаштування квартири, купівля меблів, обладнання, техніки у квартиру позивач здійснював спільно з колишньою дружиною і на це витрачалися спільні кошти, а право власності на квартиру на той час було зареєстровано за батьком відповідача, тому позивач просить стягнути з відповідача, як єдиної спадкоємиці після смерті свого батька, грошові кошти в розмірі частини вартості ремонтних робіт, будівельних робіт, устаткування, меблів, техніки тощо, що складає 486\~308 грн (480 800 грн + 491\~816 грн)/2. Крім того, позивач указує, що з моменту укладення договору купівлі-продажу, тобто з 25.07.2012 по квітень 2014 року сторони спільно сплачували комунальні платежі, а починаючи з квітня 2014 року по 31.08.2018 позивач сплачував всі платежі за комунальні послуги самостійно за себе як користувача та за відповідача як власника квартири. За період з 03.04.2014 по 16.07.2018 загальна сума за комунальні послуги становить 55\~184, 69 грн, частину якої позивач просить також стягнути з відповідача на свою користь. У відзиві на позовну заяву [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Кузьменко В. В., посилається на безпідставність позову, зазначає, що судовими рішеннями по двох цивільних справах, а саме № 522/10242/16-ц та № 522/16159/18 підтверджено, що позивач не має жодного відношення до квартири [ADDRESS] , оскільки вона була придбана її батьком. Також указує, що вона ніякої згоди позивачу на придбання матеріальних цінностей та проведення ремонтних робіт у вказаній квартирі не надавала, як і не надавала згоди на витрачання сумісних коштів подружжя і про їх витрачання не була обізнана. Брат позивача [PERSON] з 22.09.2009 є власником квартири в будинку, де знаходиться і квартира батька відповідача, в цьому ж будинку знаходиться і квартира [PERSON] , яка є матір`ю позивача та його брата, тому, на думку відповідача, позивач, задля введення суд в оману міг надати документи по оснащенню та ремонту квартир, належних брату позивача та його матері. Щодо твердження позивача про те, що [PERSON] діяв як представник подружжя, указує, що ніяких розпоряджень, доручень та будь-яких вказівок вона з приводу проведення ремонту квартири та її облаштування [PERSON] не надавала, будь-яких угод на представництво її інтересів на вказану особу також надано не було, а які розпорядження та вказівки вказаній особі надавав позивач їй невідомо. Її померлий батько дійсно видавав на ім`я [PERSON] довіреність від 25.04.2013 з питань реєстрації на ім`я [PERSON] нежитлового приміщення в будинку, де знаходиться квартира, однак будь-яких інших повноважень у [PERSON] від [PERSON] не було. Посилання позивача на наявність копії довіреності від 22.08.2013, в якій вказано, що начебто квартира є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач вважає необґрунтованим, оскільки указана довіреність була предметом дослідження судами різних інстанцій в рамках розгляду справи № 522/10242/16-ц та якими встановлено, що ця довіреність жодним чином не підтверджує те, що квартира була спільним майном колишнього подружжя. Щодо вимог позовної заяви в частині стягнення витрат по сплаті комунальних платежів, то матеріали справи не містять жодних доказів, що їх оплата здійснювалася коштами позивача, як і відсутні докази ким здійснювалась оплата за комунальні послуги, також жодних претензій до неї від [PERSON] немає. Щодо висновку судово-будівельної експертизи, доданої позивачем до позову, указує, що він жодним чином не підтверджує, що ремонт квартири робився за спільні кошти колишнього подружжя. Крім того зазначає, що вона не надавала згоди експертній установі на дослідження квартири, жодних документів на її адресу не направляла. У дослідженні зазначено, що обстеження квартири відбулось 09.06.2018, проте допуск у вказану квартиру представників установи вона не надавала, а тому яким чином вони потрапили до квартири їй невідомо. У відзиві заявила про застосування строків позовної давності. На підставі наведеного, у задоволенні позову просила відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, проте у випадку, якщо суд дійде висновку, що право чи інтерес [PERSON] є порушеними, просила відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У судовому засіданні представник позивача адвокат Табачна В. Л. позов просила задовольнити. Представник відповідача - адвокат Кузьменко В. В. у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. З 18 листопада 1995 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2014 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року, шлюб між сторонами розірвано. 25 липня 2012 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К. Л. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємицею після його смерті є його донька [PERSON] , дружина померлого від прийняття спадщини після його смерті відмовилася. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Звертаючись до суду з даним позовом позивач у позовній заяві посилається на положення ч. 2 ст. 1213, ч. 3 ст. 386, ст. 1166, ч. 1 ст. 1214, ст. 544 ЦК України та зазначає, що чинним цивільним законодавством вказані правовідносини, що виникли, не врегульовані, однак просив врахувати, що він та його колишня дружина фактично користувалися належною відповідачу квартирою на правах наймача і поліпшили квартиру за згодою власника, а тому позивач просив суд застосувати аналогію закону, а саме норми ч. 3 ст. 778 ЦК України відповідно до якої якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за найм речі. Як слідує\~з матеріалів\~справи у\~2016\~році [PERSON] \~звертався до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~треті особи:\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~в якому\~просив,\~зокрема,\~визнати частково\~недійсним договір\~купівлі-продажу\~квартири [ADDRESS] , укладений 25 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати покупцем за договором купівлі-продажу від 25 липня 2012 року [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2017 року у справі № 522/10242/16-ц позов [PERSON] задоволено, зокрема, визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 25 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнано покупцем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеним 25 липня 2012 року, [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2017 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Суди апеляційної та касаційної інстанцій у цій справі виходили з того, що [PERSON] , у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано ним та [PERSON] і за їхні, як подружжя, спільні заощадження від трудової діяльності, та матеріали справи не містять доказів того, що продавці спірного майна отримали грошові кошти саме від [PERSON] та [PERSON] . При цьому, сам по собі факт наявності у позивача можливості придбати спірне нерухоме майно не може бути належним і безспірним доказом того, що саме він є його покупцем. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). При цьому,\~належних і\~допустимих доказів\~на підтвердження\~того,\~що проведення\~ремонтних робіт\~в квартирі,\~придбання меблів,\~техніки тощо,\~здійснювалося за\~рахунок спільних\~коштів подружжя\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~як і\~згоди власника\~квартири [PERSON] \~на здійснення\~таких поліпшень, позивачем не надано. Також не знайшло свого підтвердження і посилання позивача у позовній заяві на уповноваження, за спільною згодою сторін, брата позивача - [PERSON] , на проведення ремонту квартири та її облаштування, замовлення й оплату роботи, меблів та матеріалів по ремонту квартири. Крім того,\~матеріали справи\~не містять\~належних та\~допустимих доказів\~того,\~що позивачем,\~у визначений\~ним період,\~сплачувалися комунальні\~платежі за\~адресою:\~ [ADDRESS] . Зазначені вище обставини також не підтверджуються з достовірністю і показаннями допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON] . Щодо висновку судово-будівельної експертизи, то він жодним чином не підтверджує, що ремонт квартири здійснювався за спільні кошти колишнього подружжя. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. За таких обставин у позові слід відмовити з підстав його недоведеності та необґрунтованості. Щодо письмової заяви відповідача про застосування позовної давності, слід зазначити, що суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73,137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункти 65, 66)). Проте, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю, тому позовна давність до позовних вимог позивача застосуванню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, повнесені позивачем, слід залишити за ним.

Outcome: dismissed