Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва звернулися [PERSON] , [PERSON] (позивачі) з позовом до [PERSON] (відповідач-1), , [PERSON] (відповідач-2), про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно у порядку спадкування. Позиція позивачів. Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] . 05 травня 2004 року [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, в тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів своїм дітям [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному, що підтверджується заповітом від 05.05.2004 року, посвідченим державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11 березня 2020 року. Також, позивачам стало відомо, що [PERSON] після відкриття спадщини, незаконно відчужила квартиру, що знаходилася у спільній сумісній власності, а саме: квартиру [ADDRESS] . Частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності становить: частину квартири [ADDRESS] . Враховуючи те, що спірна квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності, Відповідач-1 не мала права самостійно розпоряджатися квартирою, що увійшла до складу спадщини, а тому, договір купівлі-продажу №1190 від 17.02.2020 року, підлягає визнанню недійсним в цілому. Оскільки квартира [ADDRESS] була придбана і зареєстрована за [PERSON] в період шлюбу -15 листопада 2018 року, вона є частиною спільної сумісної власності подружжя, а тому і частиною спадкового майна [PERSON] . А отже, його діти, [PERSON] та [PERSON] , мають право на визнання в порядку спадкування за заповітом право власності на частку квартири [ADDRESS] кожному з них. Позиція відповідача-1. Відповідач-1 зазначає, що квартира [ADDRESS] не була набута за спільні кошти подружжя, а була набута відповідачем-1 особисто, на безоплатній основі, вона не є спільним майном подружжя, не є спадковим майном і відповідно, договір її відчуження укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 ніяким чином не порушує права позивачів. 29 квітня 2016 року між відповідачем-1 та [PERSON] був зареєстрований шлюб. За домовленістю з керівництвом ОК «Ясногірський К», асоційований член кооперативу [PERSON] передав відповідачу-1 частину своїх майнових прав та зобов`язання на пайові внески, а саме: пай по квартирам (будівельні адреси) №1к 9, поверх 3 секція №2 загальною площею 42,07 кв.м. та №1к 7, поверх 3 секція №2 загальною площею 46,26 кв.м. у [ADDRESS] . Про передачу прав члена кооперативу 27.12.2016 року між Обслуговуючим кооперативом «Ясногірський К» в особі голови кооперативу Караман Є.Ю., [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір №1/3. В пункті 4 зазначеного договору окремо вказано, що всі майнові права передані відповідачу-1 безоплатно. Позиція відповідача-2. Відзив не надавала. Рух справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2020 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 17 серпня 2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. позовну заяву залишено без руху та наданий строк позивачу для усунення недоліків. 13.07.2021 на адресу суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. 18 січня 2022 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 30 серпня 2022 року ухвалою суду здійснено перехід від спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження. Призначено проведення підготовчого провадження. 07.10.2022 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. 20.10.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив. 24 листопада 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно у порядку спадкування. Призначено справу до судового розгляду по суті. 13.02.2023 представником позивачів - адвокатом Титикало Р.С. подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] загальною площею 42, 7 кв.м, житловою площею 16, 4 кв.м. 14.02.2023 ухвалою суду заяву представника позивачів - адвоката Титикало Р.С. про забезпечення позову по справі № 761/25088/20, - повернуто позивачам. 24.02.2023 представником позивачів - адвокатом Титикало Р.С. подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] загальною площею 42, 7 кв.м, житловою площею 16, 4 кв.м. 24.02.2023 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування у державного нотаріуса Обслуговуючого кооперативу «Будмаш 9» та Обслуговуючого кооперативу «Ясногірський К» інформації. 27.02.2023 ухвалою суду заяву представника позивачів - адвоката Титикало Р.С. про забезпечення позову по справі № 761/25088/20, - повернуто позивачам. 16.03.2023 представником позивача [PERSON] - адвокатом Титикало Р.С. подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] загальною площею 42, 7 кв.м, житловою площею 16, 4 кв.м. 17.03.2023 ухвалою суду заяву задоволено повністю. У порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] загальною площею 42, 7 кв.м, житловою площею 16, 4 кв.м. - до набрання законної сили рішенням суду по справі № 761/25088/20 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання частки у праві спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно у порядку спадкування. 20.03.2023 на адресу суду від П`ятої київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи № 44/2020 щодо померлого [INFO] гр. [PERSON] . 12.04.2023 на адресу суду від приватного нотаріуса Мінюкової-Кручини Т.П. надійшли копії нотаріальної справи щодо посвідчення договору № 1/3 про передачу прав члена кооперативу від 27.12.2016 року. 12.04.2023 ухвалою суду клопотання представника позивача про витребування доказів - задоволено. Витребувано у Головного управління ДПС у м. Києві інформацію щодо сплати у 2018 році [PERSON] податку на доходи фізичних осіб за ставкою 5% від вартості квартири [ADDRESS] (набуто у власність 15.11.2018 року), а також військовий збір за ставкою 1,5%. 10.05.2023 від Головного управління ДПС у м. Києві надійшла відповідь. 18.06.2023 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшли заяви від відповідача [PERSON] , а саме: додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи. 17.07.2023 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшли заяви від відповідача [PERSON] , а саме: додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи. 19.07.2023 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшли клопотання відповідача [PERSON] про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу. 19.07.2023 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшли заяви від відповідача [PERSON] , а саме: додаткові пояснення по суті позивних вимог. 19.07.2023 року до суду через підсистему «Електронний суд» відповідачем [PERSON] подано заяву про відвід головуючому по справі судді Мальцеву Д.О. 19.07.2023 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про відвід судді. 20.07.2023 ухвалою суду визнано дії відповідача [PERSON] щодо подання заяв, а саме: додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи - зловживанням процесуальними правами. Заяви відповідача [PERSON] - залишено без розгляду. 20.07.2023 ухвалою суду визнано дії відповідача [PERSON] щодо подання клопотань про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу - зловживанням процесуальними правами. Клопотання відповідача [PERSON] - залишено без розгляду. 20.07.2023 ухвалою суду визнано дії відповідача [PERSON] щодо подання заяв, а саме: додаткові пояснення по суті позивних вимог - зловживанням процесуальними правами. Заяви відповідача [PERSON] - залишено без розгляду. 20.07.2023 ухвалою суду відмовлено відповідачу [PERSON] у задоволенні заяви про відвід судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Дмитра Олександровича. 20.07.2023 ухвалою суду визнано дії відповідача [PERSON] щодо подання заяви про відвід судді - зловживанням процесуальними правами. Заяву відповідача [PERSON] про відвід судді - залишено без розгляду. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач-1 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Відповідач-2 у судове засідання не з`явилася, про дату та час повідомлена належним чином. Відзив не надала. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, встановив такі обставини справи. Як вбачається із позовної заяви, [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] . 05 травня 2004 року [PERSON] все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, в тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів своїм дітям [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному, що підтверджується заповітом від 05.05.2004 року, посвідченим державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Мельник І.Р. 29 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11 березня 2020 року. 24 січня 2020 року Державний нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. відкрила спадкову справу №65402776. [INFO] син померлого [PERSON] звернувся до П`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. [INFO] донька померлого [PERSON] також звернулася до П`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. В подальшому позивач-1 та позивач-2 звернулися до державного нотаріуса Гриценко О.В. із зверненням про вчинення нотаріальних дій та із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, Державний нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. відмовила позивачам у видачі свідоцтва та вчиненні інших нотаріальних дій, обґрунтовуючи відмову тим, що [PERSON] звернулася до суду про визнання права власності на спадкове майно та визнання заповіту недійсним. Також, позивачам стало відомо, що [PERSON] після відкриття спадщини, незаконно відчужила квартиру, що знаходилася у спільній сумісній власності, а саме: квартиру [ADDRESS] . Так, 17 лютого 2020 року між [PERSON] (Продавець) та громадянкою Ірану [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1190, за умовами якого Продавець передає, а Покупець приймає у власність квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира придбана подружжям 15 листопада 2018 року та раніше зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] (номер запису про право власності: 28952251). Так, як шлюб між померлим [PERSON] та [PERSON] укладено 29.04.2016 року, квартира [ADDRESS] набута у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності становить: частину квартири [ADDRESS] . В оскаржуваному Договорі зазначено, що Продавець стверджує, що прав щодо квартири у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб (п. 6., 7 Договору). Враховуючи те, що спірна квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності, Відповідач-1 не мала права самостійно розпоряджатися квартирою, що увійшла до складу спадщини, а тому, договір купівлі-продажу №1190 від 17.02.2020 року, підлягає визнанню недійсним в цілому. Оскільки квартира [ADDRESS] була придбана і зареєстрована за [PERSON] в період шлюбу -15 листопада 2018 року, вона є частиною спільної сумісної власності подружжя, а тому і частиною спадкового майна [PERSON] . А отже, його діти, [PERSON] та [PERSON] , мають право на визнання в порядку спадкування за заповітом право власності на частку квартири [ADDRESS] кожному з них. Частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності становить: частини квартири [ADDRESS] . У свою чергу, [PERSON] , як спадкоємець за заповітом має право на: частини квартири [ADDRESS] . Відповідно, [PERSON] як спадкоємець за заповітом також має право на: частину квартири [ADDRESS] . Як вбачається із відзиву, відповідач-1 зазначає, що квартира [ADDRESS] не була набута за спільні кошти подружжя, а була набута відповідачем-1 особисто, на безоплатній основі, вона не є спільним майном подружжя, не є спадковим майном і відповідно, договір її відчуження укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 ніяким чином не порушує права позивачів. 29 квітня 2016 року між відповідачем-1 та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що Святошинським районним в місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис №331 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . За домовленістю з керівництвом ОК «Ясногірський К», асоційований член кооперативу [PERSON] передав відповідачу-1 частину своїх майнових прав та зобов`язання на пайові внески, а саме: пай по квартирам (будівельні адреси) №1к 9, поверх 3 секція №2 загальною площею 42,07 кв.м. та №1к 7, поверх 3 секція №2 загальною площею 46,26 кв.м. у [ADDRESS] . Про передачу прав члена кооперативу 27.12.2016 року між Обслуговуючим кооперативом «Ясногірський К» в особі голови кооперативу Караман Є.Ю., [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір №1/3. Відповідно до умов вказаного договору, член кооперативу [PERSON] передав відповідачу-1 свої права та обов`язки, а відповідач-1, відповідно, набула права та обов`язки члена кооперативу. За цим договором відповідач-1 набула майнові права та зобов`язання на пайові внески по квартирам за (будівельні адреси) №1к9, поверх 3 секція №2 загальною площею 42,07 кв.м та №1к7, поверх 3 секція №2 загальною площею 46.26 кв.м у [ADDRESS] (б). В пункті 4 зазначеного договору окремо вказано, що всі майнові права передані відповідачу-1 безоплатно. Як зазначено у Довідці ОК «Будмаш 9», який безпосередньо став правонаступником ОК «Ясногорський К», на момент підписання Договору №1\\3 про передачу прав члена кооперативу ОК «Ясногорський К» від 27 грудня 2016р. стан будівництва був не завершений та реєстрація майнових прав була неможлива. Згідно із частинами 1, 3 статті 15 Закону України «Про власність» № 697-ХІІ від 07 лютого 1991 року, який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, член житлового-житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно; громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. У п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» вказано, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Статтею 57 СК України передбачено, що майно набуте в шлюбі може бути визнане особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України та ч.6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Як зазначено в правовій позиції Верховного суду належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Частиною 1 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Крім того, згідно із положеннями ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. Також, згідно з п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. В силу частин 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України саме власникові належить повноваження розпорядження його майном. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як роз`яснено в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 155 червня 2020 року у справі №430/1281 / 14-ц зазначила: «При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому». Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 Цивільного кодексу України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Так, згідно з ч.1 ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти (п. 7.1). Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті) (п. 7.2). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права (п. 7.3). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (п. 7.4.) Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину (п.7.6). У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли (п. 7.7.). Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (п. 7.21.). Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (п. 7.22.). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду констатує, шо у випадку оспорювання самого Факту укладення правочину, такий Факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (п. 7.26.). Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 висловлено правову позицію, відповідно до якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна (п. 6). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. При цьому, як передбачено у п.216 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, провадиться нотаріусом після подання оригіналів правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцю. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до вимог статті 68 вказаного Закону нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Згідно з частиною третьою статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальних дій. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Відповідну правову позицію висловив ВС у постанові від 22.09.2021 у справі №227/3750/19. Таким чином оформлення спадщини через визнання права власності судом допускається тільки за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку. Відповідно до пункту 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04), будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. У рішенні Європейського суд з прав людини від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), Європейський суд повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Крім того, у даному рішенні зазначається, що завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи влади мають у принципі кращі, ніж міжнародний суд, можливості для оцінки того, що відповідає «суспільним інтересам». Отже, створена Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок початкової оцінки як існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і проблеми необхідності заходів з усунення несправедливості (пункт 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року, серія A, № 24). Це означає, що в цій сфері, як і в інших сферах, на які поширюються гарантії Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, національні органи влади мають певну свободу розсуду. Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] набута відповідачем-1 [PERSON] в особисту приватну власність, при цьому майно було надано відповідачу-1 гр. [PERSON] безоплатно, що підтверджується п.4 договору №1/3 про передачу прав члена кооперативу від 07.12.2016р. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Також, 17 лютого 2020 року між [PERSON] (Продавець) та громадянкою Ірану [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1190, за умовами якого Продавець передає, а Покупець приймає у власність квартиру [ADDRESS] . При цьому, згідно п. 6, 7 Договору купівлі-продажу квартири від 17.02.2020, Продавець стверджує, що прав щодо квартири у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. Суд також зауважує, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами, що вищезазначений договір купівлі-продажу квартири є недійсним, що спірне майно є спільним майном подружжя, та, відповідно, входить до складу спадкової маси після померлого [PERSON] . Враховуючи, що майно було набуто відповідачем-1 на безоплатній основі, вказане майно не є спільним майном подружжя, та, відповідно, не є спадковим майном після смерті [PERSON] , тому позовні вимоги в частині визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині визнання за заповітом права власності на частину майна - оскільки, судом встановлено, що спірне майно не є спільною приватною власністю подружжя, а дана вимога є похідною від основної, тому в її задоволенні також треба відмовити. При цьому, відповідачем-1 надано належні, допустимі, достовірні та достатні в розумінні ст.ст.77-80 ЦПК України докази, на підтвердження того, що майно набуто відповідачем-1 на безоплатній основі, вказане майно не є спільним майном подружжя, та, відповідно, не є спадковим майном після смерті [PERSON] . Викладені обставини в сукупності, дають підстави суду для висновку про безпідставність позовних вимог та про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно у порядку спадкування. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed