Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

В травні 2023 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом до [PERSON] , в якому просив суд: 1) Визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок загальною площею 60,9 кв.м., з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, а саме: погріб під частиною будівлі (літера «б/пг»), веранда (літера «а»), сарай - прибудова (літера («б»), сарай (літера «Б»), убиральня (літера «В»), колодязь питний (літера №1), огорожа (літера № 2), вимощення (літера № 30, огорожа (літера № 4), хвіртка (літера № 5), які знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0877 га з кадастровим номером 3210300000:03:044:0012, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2) Визнати за [PERSON] , у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1\\2 частину житлового будинку, загальною площею 60,9 кв.м., з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, а саме: погріб під частиною будівлі (літера «б/пг»), веранда (літера «а»), сарай - прибудова (літера («б»), сарай (літера «Б»), убиральня (літера «В»), колодязь питний (літера №1), огорожа (літера № 2), вимощення (літера № 3), огорожа (літера № 4), хвіртка (літера № 5), які знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 3) Визнати за [PERSON] , у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1\\2 частину земельної ділянки площею 0,0877 га з кадастровим номером 3210300000:03:044:0012, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 4) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог вказано, що з сторони перебували у шлюбі з 16 лютого 2016 року до 09 січня 2023 року. В період шлюбу сторони придбали у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3210300000:03:044:0012 та житловий будинок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником житлового будинку та земельної ділянки є [PERSON] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 202 року, яке залишено без змін поставою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року відмовлено позивачу в задоволенні позову до відповідача про визнання права особистої приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку, є предметом спору у даній справі. За таких обставин позивач, посилаючись на те, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю, просить суд визнати за ним право власності на 1\\2 частину житлового будинку та земельної ділянки, по [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, вказана справа 17 травня 2023 року розподілена судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 19 травня 2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 26 травня 2023 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено судове засідання на 27 червня 2023 року. Через неявку відповідача в судове засідання, призначене на 27 червня 2023 року, останнє судом відкладене на 16 серпня 2023 року. 03 липня 2023 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Малиневського П.П. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній позовні вимоги визнає, однак заперечує проти стягнення на користь позивача судових витрат у справі. Крім цього, представник відповідача просив вказати у резолютивній частині рішення суду про те, яка частка належить відповідачці. 10 липня 2023 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Павлецької М.А. надійшла відповідь на відзив, згідно з якою остання зазначила про те, що заява про стягнення витрат на правничу допомогу буде подана протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, про що нею було зазначено у позовній заяві. 07 серпня 2023 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Павлецької М.А. надійшла заява про уточнення позовних вимог. 16 серпня 2023 року на адресу суду надійшла заява від позивача [PERSON] , в якій останній просить розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги, що були уточнені підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Малиневський П.П. в своїй заяві, адресованій суду 16 серпня 2023 року, просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі за виключенням судових витрат у справі. Згідно з вимогами частини другої статті 247 ЦПК України - фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебували у шлюбі між собою з 18 лютого 2016 року (а.с.12) до його розірвання судом 19 січня 2023 року (а.с.13-14). 19 серпня 2017 року [PERSON] у власність житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами під [ADDRESS] (а.с.15-20) та земельну ділянку з кадастровим номером 3210300000:03:044:0012, яка розташована по [ADDRESS] (а.с.а.с.20-25). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 202 року (а.с.34-34-35), яке залишено в силі постановою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року (а.с.36-37) відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності на майно, яке є предметом спору у даній цивільній справі. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України)- майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу. І тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи вбачається, що спірні житловий будинок з погосподарськими спорудами та земельна ділянка придбані сторонами під час перебування у шлюбі та є об`єктами спільної сумісної власності, тому підлягають поділу в межах розгляду даної справи. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд - ч.4 ст. 206 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову - ч.1 ст. 142 ЦПК України. Приймаючи до уваги доцільність задоволення в повному обсязі позовних вимог позивача та його визнання в повному обсязі до початку судового розгляду стороною відповідача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, пов`язані зі сплатою позивачем 50 відсотків від розміру судового збору за подання позову до суду в сумі 2405,54 грн., з одночасним поверненням позивачу з державного бюджету 2405,54 грн. - 50 відсотків від суми сплаченого ним судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved