Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 3 939 495,22 грн. коштів, які знаходяться на картковому рахунку; 497 952,17 грн. інфляційних втрат; 706 842,39 грн. 3% річних, та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 19.11.2013 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDN80000739252508 «Стандарт» на суму 100 000,00 доларів США, вклад оформлено на строк 6 місяців 183 дні до 19.05.2014 року включно з процентною ставкою 7,5% річних. 10.12.2013 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDNWFD0070032070800 «Вклад «Депозит плюс», відповідно до п. 1 якого особа може поповнити свій вклад; загальна сума поповнення протягом кожного календарного місяця не повинна перевищувати суму, встановлену банком. Зазначав, що на рахунки АТ КБ «ПриватБанк» за договором № SAMDN80000739252508 додатково вніс кошти загальною сумою 100 000 доларів США, що підтверджується квитанцією від 19.11.2013 року про внесення грошових коштів на загальну суму 100 000 доларів США. Крім того, на рахунки АТ КБ «ПриватБанк» за договором № SAMDN80000739252508 додатково вніс кошти загальною сумою 50 000 доларів США, що підтверджується квитанцією від 27.12.2013 року про внесення грошових коштів на загальну суму 50 000 доларів США. Отже, за договором № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року він поповнив свій вклад на загальну суму 150 000 доларів США. Посилався на те, що банківські операції проводилися у відділенні АТ КБ «ПриватБанк», яке знаходилося у м. Сімферополь. Позивач звертався до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року та повернення вкладу. Зазначена заява була задоволена, кошти було перераховано на картковий рахунок, проте, картковий рахунок було заблоковано та він не міг користуватися та розпоряджатися належними йому коштами. У довідці Кримського регіонального управління банку від 29.05.2014 року № 3170051 зазначено, що в ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 29.05.2014 року позивач має рахунок [NUMBER] , на карті для виплат знаходяться грошові кошти на загальну суму 148 604,12 доларів США. Блокування карткового рахунку та припинення нарахування відсотків зумовлено припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році. Вважав, що припинення діяльності філії банку не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до цивільного законодавства України. 17.03.2020 року він звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення коштів. Зазначена заява отримана відповідачем 23.03.2020 року. Відповіді на заяву від 17.03.2020 року він не отримав. Зазначав, що загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача становить 148 604,12 доларів США* 26,51 грн (офіційний курс гривні до іноземної валюти станом на 20.05.2020 року) = 3 939 495,22 грн. 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача становить: 148 604,12 доларів США * 3% / 365 днів * 2 183 (кількість прострочених днів) = 26 663,24 доларів США * 26,51 грн (офіційний курс гривні до іноземної валюти станом на 20.05.2020 року) = 706 842,49 грн. Індекс інфляції, який підлягає стягненню з відповідача становить: 148 604,12 доларів США * 12,64% (індекс інфляції в США у період з травня 2014 року до лютого 2020 року) / 100% (індекс інфляції у період з травня 2014 року до лютого 2020 року) = 18 783,56 доларів США * 26,51 грн (офіційний курс гривні до іноземної валюти станом на 20.05.2020 року) = 497 952,17 грн. У договорі про надання правничої (правової) допомоги від 17.03.2020 року передбачено гонорар у сумі 100 000 грн та гонорар успіху у розмірі 10% від суми стягнення (14 860,41 доларів США), які просить стягнути з відповідача. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.05.2020 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.05.2020 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів, підготовче засідання у справі призначено на 20.10.2020 року. 06.08.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Куценка О.В. надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» (далі - ТОВ «ФК «ФІНІЛОН»). Заява мотивована тим, що від 17.11.2014 року між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» укладено Договір про переведення боргу. Додатком № 1 від 18.11.2014 року до Додаткової угоди до Договору про переведення боргу від 17.11.2014 року визначено перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, відповідно до яких здійснено переведення боргу на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», у тому числі, за договором № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року, стягнення грошових коштів за яким є предметом спору у даній справі, а тому ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» несе відповідальність перед позивачем за неповернення вкладу. 06.08.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Куценка О.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечував, оскільки АТ КБ «Приватбанк» на цей час не несе жодних зобов`язань за договором № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року, оскільки ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» є новим боржником за вказаним договором на підставі Договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, відтак, АТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем у справі. Вважає неправильним визначення позивачем суми боргу у гривні. При цьому нарахування 3% річних, інфляційних втрат за невиконання зобов`язання безпідставними, оскільки у період з травня 2014 року до 24.03.2020 року позивач не звертався до банку з будь-яким розпорядженням щодо виплати йому грошових коштів, розміщених на банківському рахунку, отже, у банка не виник обов`язок повернення таких коштів. Посилається на те, що іноземна валюта індексації не підлягає. Просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат. Вважає заявлені позивачем до стягнення витрати за правничу допомогу завищеними, неспівмірними та необґрунтованими. 25.08.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Ясинецького О.А. надійшла відповідь на відзив, у якій останній зазначає, що доводи викладені відповідачем у відзиві є необґрунтованими. Вважає, що АТ КБ «Приватбанк» є належним відповідачем у справі, оскільки позивач не надавав банку згоди на переведення боргу перед ним будь-кому, у тому числі ТОВ «ФК «ФІНІЛОН». При цьому платіжних документів, які б підтверджували перерахування банком ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» коштів для виконання зобов`язань банка перед [PERSON] , банком не надано. Посилається на те, що гривня є єдиним законним платіжним засобом на території України, відтак, повернення коштів повинно відбуватися за офіційним курсом гривні до іноземної валюти станом на день звернення до суду. Оскільки відповідач ухилявся від повернення коштів позивачу, правомірним є стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Витрати на правничу допомогу є підтвердженими та підлягають стягненню з відповідача на підставі договору про надання правничої допомоги. 20.10.2020 року справу знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, підготовче засідання призначено на 04.02.2021 року. 04.02.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Ясинецького О.А. надійшла заява про розгляд справи без застосування технічних засобів. Крім того, представник позивача просив клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» залишити без задоволення. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.02.2021 року клопотання представника відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів задоволено; залучено до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» (далі - третя особа, ТОВ «ФК «ФІНІЛОН»). Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.02.2021 року у зв`язку із залученням третьої особи, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 18.05.2021 року. 18.05.2021 року справу знято зі складу, у зв`язку із розглядом головуючим суддею клопотань слідчих органів, підготовче засідання призначено на 05.10.2021 року. 05.10.2021 року справу, призначену до розгляду на 05.10.2021 року, знято з розгляду у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному та наступне судове засідання призначено на 22.03.2022 року. 05.10.2021 року справу знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, підготовче засідання призначено на 22.03.2022 року. 22.03.2022 року справу було знято зі складу, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, наявністю загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи, суддів та працівників апарату суду, підготовче засідання призначено на 06.10.2022 року. 27.09.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Ясинецького О.А. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. 05.10.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Кахраманова Р.Н. надійшла заява про відкладення розгляду справи. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2022 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 31.01.2023 року. 31.01.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Коцюби О.В. надійшло клопотання про приєднання документів (меморіальних ордерів та виписки з реєстру до меморіальних ордерів) до матеріалів справи. 31.01.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Коцюби О.В. надійшла заява про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» про стягнення грошових коштів, та справу призначено до судового розгляду по суті в порядку загального позовного провадження на 20.04.2023 року. 06.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Ясинецького О.А. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. 24.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Ясинецького О.А. надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій останній просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 432 966,63 грн, які знаходяться на картковому рахунку позивача. Заява мотивована зміною офіційного курсу гривні до іноземної валюти. 06.04.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Ясинецького О.А. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.04.2023 року заяву представника позивача - адвоката Ясинецького О.А. про збільшення позовних вимог залишено без розгляду. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.04.2023 року, у зв`язку із неявкою представника відповідача та представника третьої особи, на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 10.08.2023 року. 19.06.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Ясинецького О.А. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. В судове засідання 10.08.2023 року учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку, електронною поштою та шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України Оскільки, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників спправи. Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Суд встановив, що 19.11.2013 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDN80000739252508 «Стандарт» на суму 100 000,00 доларів США, вклад оформлено на строк 6 місяців 183 дні до 19.05.2014 року включно з процентною ставкою 7,5% річних (а. с. 16). 10.12.2013 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDNWFD0070032070800 «Вклад «Депозит плюс», відповідно до п. 1 якого особа може поповнити свій вклад; загальна сума поповнення протягом кожного календарного місяця не повинна перевищувати суму, встановлену банком (а. с. 17). На рахунки АТ КБ «ПриватБанк» за договором № SAMDN80000739252508 [PERSON] вніс кошти загальною сумою 100 000 доларів США, що підтверджується квитанцією від 19.11.2013 року про внесення грошових коштів на загальну суму 100 000 доларів США (а. с. 18). Крім того, на рахунки АТ КБ «ПриватБанк» за договором № SAMDN80000739252508 додатково вніс кошти загальною сумою 50 000 доларів США, що підтверджується квитанцією від 27.12.2013 року про внесення грошових коштів на загальну суму 50 000 доларів США (а. с. 18). Отже, за договором № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року [PERSON] поповнив свій вклад на загальну суму 150 000 доларів США. У довідці Кримського регіонального управління банку від 29.05.2014 року № 3170051 зазначено, що в ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 29.05.2014 року позивач має рахунок [NUMBER] , на карті для виплат знаходяться грошові кошти на загальну суму 148 604,12 доларів США (а. с. 19). Заявою від 17.03.2020 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року та повернення вкладу. Заява була отримана банком 23.03.2020 року. На зазначену заяву [PERSON] відповіді від відповідача не отримав (а. с. 20-21). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Правова природа договору банківського вкладу розкрита законодавцем у ч. 1 ст. 1058 ЦК України. Як визначено у ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Отже, в силу ст. ст. 1058, 1061 ЦК України та умов укладеного сторонами договору банківського вкладу відповідач, крім суми вкладу, зобов`язаний виплатити позивачу нараховані на нього проценти. За правилами ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). За визначенням, яке наведене у ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Як встановлено у ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). З наведеною нормою кореспондується п. 1.2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (надалі - Положення № 516), яким передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)]. Згідно п. 2.4 Положення № 516, за договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. Статтею 1064 ЦК України встановлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку. За приписами п. 1.4. Положення № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно п. 3.3. Положення № 516, за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину та нараховані проценти на першу вимогу вкладника. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу (депозиту) та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, коли це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги вкладника про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов`язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі вкладнику письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім`я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу. Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку. Пунктом 3.4. Положення № 516 встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу (депозиту) у розмірі, який установлюється в договорі банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, то банк зобов`язаний виплатити їх в розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклад (депозит) на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклад (депозит) на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладу (депозиту), унесеного до повідомлення вкладника про зменшення процентів, через один місяць з часу надсилання відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Отже, в даному випадку між [PERSON] та відповідачем мало місце укладення договору банківського вкладу № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року, який містить всі істотні умови. На виконання вказаного договору [PERSON] вніс грошові кошти на вкладний рахунок, відкрий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у розмірі 150 000,00 доларів США. Факт внесення [PERSON] вкладу в розмірі 150 000,00 доларів США на банківський рахунок, відкритий ПАТ КБ «ПриватБанк», підтверджується копіями квитанцій від 19.11.2013 року та від 27.12.2013 року. 17.03.2020 року [PERSON] направив АТ КБ «ПриватБанк» заяву про повернення вкладу за договором № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року, у якій просив повернути сплачені ним грошові кошти у розмірі 148 604,12 доларів США. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). 15.04.2014 року був прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до ст. 3 якого, територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20.03.2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі, інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). Згідно п. 5 Постанови НБУ № 260, банки, у тому числі, ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Отже, після окупації АРК та міста Севастополя відокремлені підрозділи ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мали правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність. Натомість, закриття відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не є правовою підставою для невиконання відповідачем зобов`язань за договором № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року, оскільки вказаний договір був укладений [PERSON] з ПАТ КБ «Приватбанк», а не з відокремленими підрозділами останнього. Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку. Аналізуючи викладене, суд вважає, що невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення сум банківського вкладу та сплати процентів є порушенням умов укладеного із [PERSON] договору та вимог чинного законодавства України. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 року між ним та ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником, у тому числі, і за договором, укладеним із [PERSON] , який є предметом спору, зважаючи на наступне. Як зазначено у договорі від 17.11.2014 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» з ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», про переведення боргу, з додатковою угодою до нього від 18.11.2014 року, на підставі згоди кредиторів, отриманої ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною цього договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» переводить, а ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, що виникли на підставі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування згідно з переліком (додаток № 1). Зобов`язання по виплаті грошових коштів, які переводяться на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», виникли з депозитних договорів та договорів банківського обслуговування (додаток № 1), які укладені структурними підрозділами ПАТ КБ «ПриватБанк», що здійснюють діяльність на території АР Крим (а. с. 52-53). Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 27.07.2020 року, АТ КБ «ПриватБанк» підтверджує виконання банком в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ ФК «ФІНІЛОН» грошових коштів [PERSON] , відповідно до договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 року та витягу з електронного додатку до цього договору. Сума коштів, зазначена у витягу з електронного додатку, включає, зокрема, нараховані проценти по вкладу на дату переведення боргу (а. с. 56). Відповідно до витягу з електронного додатку, розмір грошових коштів, які підлягають до сплати боржником кредитору [PERSON] за договором № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року складає 148604,12 доларів США (а. с. 55). Як визначено у скріншоті оголошення на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності банка на цій території в розділі 1.1.7 «Додаткові положення» Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами клієнта з банком. У разі невиконання клієнтом обов`язків, передбачених п. 1.1.7.59 цих Умов та правил, подальша взаємодія по договору клієнта з банком буде здійснюватися з ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 32. У разі незгоди клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення клієнт направляє банку в строк до 15.02.2015 року. Ненадання клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк підтверджує здійснення банком переводу боргу за договором клієнта на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» зі згоди клієнта (а. с. 57). Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Як випливає зі змісту ст. ст. 520, 521 ЦК України, при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Подібний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.07.2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» відповідачем не надано, а тому, саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за вказаним вище договором банківського вкладу та належним відповідачем у цій справі. Посилання представника відповідача на витяг з електронного додатку та довідки про перерахування на рахунки ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» належних [PERSON] грошових коштів не звільняють відповідача від обов`язку з повернення отриманих ним від позивача грошових коштів, оскільки для кредитора не має жодного правового значення отримання чи неотримання від попереднього боржника новим боржником грошових коштів як виконання зобов`язань за договором переведення боргу, укладеним без його згоди, та вказані домовленості стосуються виключно сторін, визначених у самому договорі, якою не є і не може вважатися позивач. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655св21) та від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження повернення позивачу суми вкладу та виплати нарахованих відсотків за договором банківського вкладу № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року не надав. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 року у справі № 6-247цс14 зроблено висновок про те, що повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд. Разом з тим, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки відповідачем не спростовано докази позивача про укладення ним з відповідачем договорів банківського вкладу, внесення коштів на рахунки по вкладу, та не виконання відповідачем зобов`язань за цим договором щодо повернення даних коштів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення коштів, внесених позивачем за договором банківського вкладу в доларах США є законними та обґрунтованими. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року у розмірі 148 604,12 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, суд відмовляє позивачеві у стягненні грошових коштів з відповідача за договором банківського вкладу за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, оскільки, відповідно до договору № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року, валютою договору є саме долар США. Крім того, у відповідача існує зобов`язання в доларах США, а не в гривнях, сума якого повинна вираховуватися у відповідному еквіваленті, виходячи з офіційного курсу гривні до іноземної валюти. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне. За положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. У договорі № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року зазначено, що сторони мають право розірвати договір, попередивши іншу сторону за 2 (два) дні до дати розірвання договору. [PERSON] реалізував своє право на розірвання договору SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року, направивши на адресу банку заяву про повернення коштів від 17.03.2020 року. Оскільки вказана заява [PERSON] отримана ПАТ КБ «ПриватБанк» 23.03.2020 року, то договір вважається розірваним через 2 дні з моменту отримання банком заяви про розірвання договору та повернення коштів, тобто з 26.03.2020 року. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позивач заявив вимогу про стягнення 3% річних за період з 29.05.2014 року до 20.05.2020 року та надав відповідний розрахунок: 148 604,12 доларів США * 3% річних / 365 днів * 2 183 = 26 663,24 доларів США (706 842,49 грн за офіційним курсом гривні до іноземної валюти станом на 20.05.2020 року). Проте, доказів розірвання договору № SAMDN80000739252508 від 19.11.2013 року у травні 2014 року матеріали справи не містять, а посилання позивача на підтвердження розірвання договору довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» № 3170051 від 29.05.2014 року суд відхиляє, оскільки зазначена довідка підтверджує лише факт знаходження коштів на рахунку позивача та не містить в собі інформацію про розірвання договору банківського вкладу. Оскільки зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» перед [PERSON] припинилися 26.03.2020 року розірванням договору на підставі заяви [PERSON] від 17.03.2020 року, нарахування 3% річних у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання повинно відбуватися за період з 27.03.2020 року до 20.05.2020 року - межі заявлених позовних вимог (148 604,12 доларів США * 3% річних / 100 / 365 днів * 55 = 671,77 доларів США). Представник відповідача заявив клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Поняття позовної давності законодавець розкрив у ст. 256 ЦК України, яка визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Оскільки позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.05.2014 року по 26.03.2020 року (моменту розірвання договору банківського вкладу) є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, відтак, до них не застосовується строк позовної давності. Отже, суд дійшов висновку, що клопотання представника АТ КБ «ПриватБанк» про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. З огляду на зазначене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання підлягають частковому задоволенню, а саме за період з 27.03.2020 року до 20.05.2020 року у розмірі 671,77 доларів США. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, то вказані вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Так, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів, відтак, іноземна валюта індексації не підлягає. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (абзац другий пункту 1-1 постанови Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення"). Оскільки сума боргу виражена в доларах США, то вказані кошти індексації не підлягають. При цьому суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України (далі - ПК України), яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (ст. 165 ПК України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено у ст. 164 ПК України. Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі -ПДФО) включаються, зокрема, пасивні доходи (крім зазначених у п. п. 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 ПК України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 ПК України. Згідно п. п. «а» п. п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Відповідно до п. п. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 ПК України, податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п. п. 14.1.180 ПК України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV ПК України. При цьому, відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у ст. 167 ПК України. Відповідно абзацу «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до ПК України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати(перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними ПК України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У заяві про стягнення судових витрат по справі в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України представник позивача - адвокат Ясинецький О.А., просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 100 000 грн та 393 949,46 грн гонорару успіху. До заяви про стягнення витрат на правничу допомогу представником позивача додано: копію ордеру серії КВ № 402799 від 17.03.2020 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4623 від 26.07.2011 року, копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 17.03.2020 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Ясинецьким О.А., у п.3.1 якого зазначено, що за надання правничої допомоги клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у розмірі 100 000 грн (що включає надання консультацій, написання заяви про розрахунок з клієнтом банку, написання позовної заяви, участь в судових засіданнях та інші процесуальні дії, пов`язані зі стягненням грошових коштів) та гонорар успіху за виграш справи у розмірі 10% від суми стягнення (а. с. 28, 29, 25). Також до заяви долучено акт виконаних робіт від 20.05.2020 року, відповідно до якого за участь у судовому розгляді оплачується гонорар у розмірі 100 000 грн, який складається з: надання 4 консультацій загальною тривалістю 4 год за кожну консультацію по 1 000 грн, загальною вартістю 4 000 грн; написання заяви про розрахунок з клієнтом банку - 1 год вартістю 1 000 грн.; написання та подача позовної заяви до суду - 30 год. Вартістю 80 000 грн.; судові засідання - 15 000 грн. (а. с. 26). На підтвердження оплати послуг за надану правничу допомогу представник позивача - адвокат Ясинецький О.А. надав суду копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 28 від 20.05.2020 року (а. с. 27). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Згідно ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 5 та ч. 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, у розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У частині 3 ст. 141 ЦПК України визначене загальне правило розподілу судових витрат. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial