Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконною та скасування заборгованості у розмірі 8620,66 грн. (вісім тисяч шістсот двадцять гривень шістдесят шість копійок), нарахованої Львівським комунальним підприємством «Господар» [PERSON] за послуги утримання будинку, в т.ч. вивезення побутових відходів. Позов мотивує тим, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Відповідачем ЛКП «Господар» здійснюється нарахування оплати за послугу управління будинком (в т.ч. вивезення побутових відходів), зокрема відповідно до повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг за квітень 2023 року на ім`я [PERSON] від ЛКП «Господар» борг на 1 квітня 2023 року за послугу управління будинком, в т.ч. вивезення побутових відходів складає 8354, 85 грн., а разом до сплати - 8 620, 66 грн. Позивач вказує, що із розміром заборгованості за послугу управління будинком не погоджується, оскільки вважає її нарахованою неправомірно та безпідставно, та відтак такою, що підлягає до скасування судом. Повністю заперечує факт належної якості та належним чином доведення надання йому відповідачем такої послуги, як послуга утримання будинком, в т.ч. вивезення побутових відходів. Зазначає, що підстави для визнання незаконним нарахування заборгованості, скасування заборгованості за послугу утримання будинку полягають у тому, що ЛКП «Господар» не представлено будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що вказана у відомості (повідомленні) про нарахування та оплату послуг з утримання будинку сума нарахування (спірна сума в розмірі 8 620, 66 грн.) відповідає фактично наданим відповідачем послугам. Позивач вказує, що незрозумілим для нього є те, по якому тарифу відповідачем проводиться нарахування послуг з утримання будинку, оскільки з повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг за квітень 2023 року вбачається, що тариф становить 8,89 грн., однак станом на дату пред`явлення позову рішенням ЛМР № 407 від 9 червня 2022 року скасовано рішення ЛМР від 9 лютого 2018 року №121 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 31 травня 2011 року № 561», яким були затверджені тарифи на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку та встановлено у будинку по [ADDRESS] тариф з ПДВ в розмірі 1 грн. 31 коп., домовленості про встановлення саме такого тарифу за угодою сторін не досягнуто. При цьому зазначає, що окремого договору, укладеного належним чином між ним як споживачем та ЛКП «Гоподар» як надавачем послуг, з умов якого мав би випливати порядок розрахунку вартості надання йому такої послуги, як управління будинком, в т.ч. вивезення побутових відходів, не існує. Такого договору йому відповідачем не було представлено/запропоновано. Також вказує, що відповідачем не надається достовірних розрахунків, які б містили складові частини, з якого складається нарахування плати за оспорювані послуги, механізм їх виникнення, підстав для такого нарахування. Звертає увагу на те, що він неодноразово висловлював свою незгоду із нарахуванням йому заборгованості відповідачем, зокрема 23 червня 2023 року ним направлялась скарга про неправомірне нарахування заборгованості до ЛКП «Господар», відповіді по суті розгляду скарги він не отримував. Як на правову підставу своїх вимог позивач посилається на положення ст.ст. 1, 5, 7, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (провадження № 14-137цс20). Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 5 липня 2023 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 6 липня 2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в ній матеріалами. При цьому даною ухвалою судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої для подання відзиву на позовну заяву, встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, встановлено відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення, роз`яснено учасникам справи їх право на подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, яке відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Копію вказаної вище ухвали, а також копію позовної заяви з додатками того ж дня 6 липня 2023 року було скеровано сторонам для відома. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення, що надійшло до суду, зазначене поштове відправлення було отримано уповноваженій особі відповідача 17 липня 2023 року. У зв`язку з відсутністю відомостей про отримання ухвали позивачем копію такої 1 серпня 2023 року було повторно скеровано позивачу та згідно з рекомендованим повідомленням останнім отримано її 11 серпня 2023 року. 15 серпня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позов директора ЛКП «Господар» В. Таракулова, датований 9 серпня 2023 року, що містив клопотання про поновлення (продовжити) строк на прийняття такого. Окрім того 16 серпня 2023 року директор ЛКП «Господар» В. Таракулов подав до суду зустрічний позов, в якому просив поновити (продовжити) строк на прийняття такого. Ухвалою суду від 17 серпня 2023 року в задоволенні клопотання представника відповідача ЛКП «Господар» про поновлення (продовжити) строку на прийняття зустрічного позову відмовлено, зустрічну позовну заяву ЛКП «Господар» до [PERSON] про стягнення заборгованості повернуто заявнику. При цьому даною ухвалою судом також було встановлено, що копію відзиву було скеровано відповідачем з пропуском визначеного п`ятнадцятиденного строку для подання такого, клопотання представника відповідача про поновлення строку для подання відзиву не підлягає задоволенню, та відтак поданий відзив не може братись судом до уваги. Копію ухвали того ж дня 17 серпня 2023 року скеровано сторонам для відома, а також повернуто відповідачу матеріали зустрічного позову. Оскільки провадження у даній справі було відкрито судом 6 липня 2023 року, відтак з врахуванням положень ч. 2 ст. 279 ЦПК України розгляд такої по суті розпочався 6 серпня 2023 року. З наведеного вище вбачається, що про розгляд даної справи судом сторони повідомлені належним чином, клопотання про розгляд справи в судовому засіданні або ж про відкладення розгляду до суду від них не надходило. При цьому хоч відповідач і подав до суду відзив, однак з пропуском строку на подання такого, а зустрічний позов останнього повернуто ухвалою суду. Відтак з врахуванням того, що відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України вказана ухвала набрала законної сили з моменту її підписання суддею, а ст. 275 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, відтак з метою дотримання розумного строку розгляду справи суд згідно з ч.ч. 1, 2, 5, 8 ст. 279 ЦПК України вважає за можливе завершити розгляд справи та ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А згідно з ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Так судом встановлено, що позивач [PERSON] проживає та 17 листопада 2017 року зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується долученою останнім до позовної заяви копією його паспорту (а.с. 10-12). При цьому за даною адресою відповідачем ЛКП «Господар» надаються житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного будинку, а саме послуги з управлінням будинком, в тому числі вивезення побутових відходів. З наявної в матеріалах справи копії повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг за квітень 2023 року вбачається, що у споживача [PERSON] , особовий рахунок [NUMBER] , за адресою [ADDRESS] , наявна заборгованість перед ЛКП «Господар» за послуги з управління будинком, що станом на 1 квітня 2023 року становила 8354,85 грн., окрім того за квітень 2023 року йому було нараховано 265,81 грн. вартості послуги з управління будинком за тарифом 8,89 грн., а також 49,40 грн. вартості послуги вивезення побутових відходів, загалом до сплати станом на 1 травня 2023 року становила сума в розмірі 8620,66 грн. При цьому вказане повідомлення містить розшифрування складових тариф на послуги, в тому числі вивезення побутових відходів (без рідких) - 1,37669, а також інших послуг, що входять до послуги управління будинком, з зазначенням тарифів на такі (а.с. 14). Окрім того судом в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України з Єдиного реєстру судових рішень встановлено, що на розгляді Личаківського районного суду м. Львова перебувала цивільна справа №463/4740/21 за позовом ЛКП «Господар» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2021 року, що набрало законної сили 15 грудня 2021 року позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ЛКП «Господар» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 5 282,67 грн. При цьому вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу №11215 від 20 вересня 2017 року. Загальна площа квартири становить 29,90 кв.м. Житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного будинку надаються ЛКП «Господар». У даній справі ЛКП «Господар» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за період з 1 вересня 2017 року по 1 квітня 2021 року за надані послуги з утримання та обслуговування житлового будинку, що становила 5 282,67 грн. Суд прийшов до висновку, що відсутність між сторонами договірних відносин не є перешкодою для стягнення з відповідача заборгованості, оскільки згідно із нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101204627). Як вбачається з позовної заяви [PERSON] , останній стверджує, що нарахована йому ЛКП «Господар» заборгованість за послуги з управління будинком, в тому числі вивезення побутових відходів, нараховано безпідставно посилаючись зокрема на те, що ним не укладалось окремого договору з ЛКП «Господар» щодо надання таких послуг, йому незрозумілий тариф, за яким проводиться нарахування послуг, а також він заперечує факт надання йому послуг належної якості та вважає, що відповідачем не надано доказів, що зазначені в повідомленні про оплату послуги відповідають фактично наданим. У зв`язку з наведеним суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Окрім того ст. 68 ЖК України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону встановлено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно з пунктом 2 такої виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 5 Закону до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктами 6, 9, 13 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги. При цьому відповідно до п. 12 такої послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору. А відповідно до п. 14 управитель багатоквартирного будинку - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону обов`язок індивідуального споживача надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною 1 ст. 9 Закону встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 та підтверджено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц. Суд звертає увагу на те, що будинок, в якому проживає [PERSON] та знаходиться належна йому квартира за адресою: [ADDRESS] , є багатоквартирним, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка передбачає особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку, визначено, що договір про надання комунальних послуг укладається за рішенням співвласників багатоквартирного будинку, прийнятим відповідно до закону, з виконавцем відповідної комунальної послуги, а саме у формі: індивідуального договору з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що укладається кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно; колективного договору, що укладається від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою; договір про надання комунальних послуг з колективним споживачем, що укладається з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір. Відтак у даному випадку нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачена можливість укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, в тому числі послуги з управління будинком та вивезення побутових відходів, з уповноваженою співвласниками особою або колективним споживачем, тобто колективного договору. Індивідуальний договір може бути укладено лише щодо обслуговування внутрішньобудинкових систем. Відтак відсутність договору укладеного ЛКП «Господар» безпосередньо з [PERSON] не свідчить про відсутність договірних правовідносин щодо надання житлово-комунальних послуг. Частиною 1 ст. 18 Закону визначено, що управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Пунктом 1 ч. 4 ст. 8 Закону визначено, що управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний зокрема від власного імені укладати з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг. Окрім того ч. 1 ст. 25 Закону, яка передбачає порядок надання послуги з управління побутовими відходами, визначено, що споживачі зобов`язані укласти договір про управління побутовими відходами з виконавцем послуги з управління побутовими відходами, визначеним у встановленому законодавством порядку. Якщо інше не визначено законом, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, управитель багатоквартирного будинку або інша уповноважена особа, яка укладає колективний договір про надання комунальних послуг, згідно з правилами благоустрою території населеного пункту, розробленими з урахуванням схеми санітарного очищення населеного пункту та затвердженими органом місцевого самоврядування, укладає договір про надання послуги з управління побутовими відходами з виконавцем послуги з управління побутовими відходами. Відтак з наведеного вище вбачається, що договір про надання послуги з управління побутовими відходами з виконавцем такої послуги може бути укладено безпосереднього управителем будинку, яким у даному випадку є ЛКП «Господар», Закон не містить вимоги щодо укладення такого договору безпосередньо з індивідуальним споживачем. Щодо посилань позивача на незрозумілість тарифу, за яким проводиться нарахування послуг, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Якщо управитель визначений органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах, ціна послуги з управління багатоквартирним будинком визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону споживач має право без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості. Даному праву кореспондує передбачений п. 3 ч. 2 ст. 8 Закону обов`язок виконавця комунальної послуги без додаткової оплати надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості та іншу інформацію, передбачену законодавством. Водночас, як вже зазначалось судом вище, повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг за квітень 2023 року, скероване ЛКП «Господар» споживачу [PERSON] щодо заборговані за послуги з управління будинком, в тому числі послуг з вивезення побутових відходів, містить повне розшифрування складових тарифу на дані послуги та конкретної вартості надання таких. Матеріали позову не містять доказів того, що позивач звертався до відповідача для отримання додаткової інформації про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості, та йому було відмовлено у наданні такої. Щодо заперечення позивачем факту надання йому відповідачем послуг належної якості слід зауважити, що відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. У разі ненадання, надання неналежної якості послуги з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). Оскільки в матеріалах справи немає доказів того, що позивач звертався до відповідача щодо ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг, та на підставі його звернення сторонами не складались акти-претензії, суд використовує презумпцію, що відповідач належним чином надавав позивачу житлово-комунальні послуги. При цьому долучена до позовної заяви скарга позивача про неправомірне нарахування заборгованості від 23 червня 2023 року (а.с. 17) з врахуванням положень ст. 27 Закону не є належною формою оформлення претензії споживача. А ст. 8 Закону, що визначає права і обов`язки виконавців комунальних послуг та управителів, не передбачено обов`язку виконавця чи управителя доводити до відома споживача конкретний перелік наданих послуг. Таким чином, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Суд ухвалюючи рішення у справі також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Так згідно з ч.ч. 1, 2 вказаної статті Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому відповідно до ч. 6 такої якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», водночас оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, а тому судові витрати стягненню з відповідача в користь держави не підлягають.

Outcome: dismissed