Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в подальшому уточненому, в якому просить визнати частково недійсним договір довічного утримання, укладений 26 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , в частині передачі у власність [PERSON] частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці Іванівської сільської ради розміром 3000 кв.м. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] на момент смерті [PERSON] проживав разом з нею за однією адресою, а тому прийняв спадщину. Тобто, він як спадкоємець, має право на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, навіть після смерті [PERSON] . Ст. 48 ЦК України (1963 року) передбачено, що недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону. При недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою. Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Позивач вважає, що укладений 26.09.2001 договір в частині відповідача [PERSON] був укладений без наміру створити юридичні наслідки, оскільки на момент укладення цього договору [PERSON] не мала наміру виконувати умови цього договору та взагалі постійно проживала в іншій області, а тому фізично не могла його виконати та не мала наміру цього робити. До того ж, [PERSON] провів поховання [PERSON] і після її смерті прийняв спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном та продовжує користуватися речами, які залишились після смерті спадкодавиді, в тому числі особистими побутовими речами померлої; зберігав документи, що залишилися після смерті матері, в тому числі оригінал документів на будинок, який позивач зберігає й до нині; продовжив проживати в будинку, в якому він проживав разом з померлою. Сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач та його представник надали заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позов визнала у повному обсязі. Оцінивши письмові докази, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 26 вересня 2001 року між [PERSON] , [INFO] , з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони було укладено договір довічного утримання (а.с. 9). Згідно вказаного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] , [PERSON] по 1/2 частці кожному, належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці Іванівської сільської ради розміром 3000 кв.м., у [ADDRESS] , а [PERSON] і [PERSON] зобов`язалися довічно повністю утримувати [PERSON] , надаючи їй необхідне харчування, одяг, забезпечувати за нею належний догляд, необхідну допомогу та довічне проживання у вказаному житловому будинку. 26.09.2001 року Державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори, на підставі статті 73 України «Про нотаріат» у зв`язку з посвідченням вищевказаного договору довічного утримання було накладено заборону на вказаний житловий будинок, який належить [PERSON] та [PERSON] до повного розірвання або припинення договору довічного утримання, на підтвердження чого надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (а.с. 11). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 22.10.2002 (а.с. 10). Таким чином [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] стали власниками житлового будинку у [ADDRESS] по одній другій частині кожен на підставі договору довічного утримання. Як зазначено у позові, 21.05.2021 позивач звернувся до Чугуївської державної нотаріальної контори з припинення заборони накладеної на підставі договору довічного утримання. Договір довічного утримання в частині [PERSON] є недійсним з огляду на наступне. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи, що правовідносини щодо укладення договору довічного утримання виникли 26.09.2001, тобто до моменту набрання чинності ЦК України, тому застосуванню підлягають норми ЦК УРСР від 16.07.1963. Згідно ст. 425 ЦК України (в редакції 1963 року), за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Згідно ч. 2 ст. 426 ЦК УРСР, в договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. е ч. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28.04.1978 (з подальшими змінами та доповненнями), п. 67 Правових позицій Судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України від 01.12.1997, визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором. Тобто, [PERSON] , як спадкоємець за законом, має право на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, навіть після смерті [PERSON] . Ст. 48 ЦК України (1963 року) передбачено, що недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону. При недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою. У п. 7 Постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» 06.11.2009 зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. 58 ЦК України (1963), недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Враховуючи вищевикладені обставини вважаю, що укладений 26.09.2001 договір дарування в частині [PERSON] був укладений без наміру створити юридичні наслідки оскільки на момент укладення цього договору [PERSON] не мала наміру виконувати умови цього договору та взагалі постійно проживала в іншій області, а тому фізично не могла його виконати та не мала наміру цього робити. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Із системного аналізу положень вказаних норм та умов договору вбачається, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов`язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору незалежно від вини набувача. Оскільки відповідачем визнано фактичне невиконання своїх обов`язків за договором довічного утримання та вона також визнала повністю і просила його задовольнити, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved