Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

[PERSON] ,\~ яка проживає в\~ [ADDRESS] звернулася до суду з позовом до Овруцької міської ради\~ Житомирської області, що знаходиться в м. Овруч,\~ вул. Т. Шевченка, 31а, Житомирської області,\~ в якому просить визнати\~ недійсним та скасувати рішення 13 сесії 21 скликання Хлуплянської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 28 грудня 1993 року в частині передачі [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ,\~ мотивуючи тим, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Однак, вона не може зареєструвати своє право власності, оскільки відповідно до архівного витягу на землю рішенням 13 сесії 21 скликання Хлуплянської сільської ради від 28.12.1893 року її чоловікові [PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га. [INFO] чоловік помер. Право власності на земельну ділянку чоловік не оформляв. На день постановлення\~\~ рішення Хлуплянською сільською радою про передачу в приватну власність земельних ділянок у вказаному будинку\~ проживали вона, покійний чоловік, дочка та син. Тому чоловіку помилково було передано земельну ділянку для обслуговування будинку, хоча головою господарства була вона.\~ Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що [PERSON] при житі оформив своє право на земельну ділянку у законний спосіб , шляхом отримання рішення сесії Хлуплянської сільської ради від 28.12.1993 року. Безпосередньо вказане рішення на час його прийняття ніяким чином не порушувало право позивачки на реєстрацію житлового будинку так як прийняте з дотриманням вимог законодавства та відповідним компетентним органом. Крім цього, відповідно до діючого законодавства [PERSON] є законним спадкоємцем після смерті свого чоловіка та фактично власником земельної ділянки, яка була передана\~ у законний спосіб її чоловіку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачу на праві приватної власності належить\~ житловий будинок [ADDRESS] , про що свідчить довідка видана виконкомом Овруцької міської ради №436 від 15.11.2022 року. За вказаним будинком рахується земельна ділянка площею 0,25 га, яка рішенням 13 сесії 21 скликання Хлуплянської сільської ради Коростенського (Овруцького) району 28.12.1993 року передана в приватну власність [PERSON] на підставі Декрету КМУ від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок». [PERSON] помер [INFO] , перебував з\~ позивачем у шлюбі, який рішенням Овруцького районного суду від 15.10.2007 року розірвано, що підтверджується копіями свідоцтва про смерть\~ серії [NUMBER] , копією рішення від 15.10.2007 року у справі №2-1324/07. Листом №10-04/4 від 09.01.2023 року виконавчим комітетом Овруцької міської ради відмовлено позивачу у реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] з тих підстав, що в поданих для реєстрації технічному паспорті на житловий будинок, архівному рішенні про передачу земельної ділянки [PERSON] , виписці з погосподарської книги, відповідно до якої власником є [PERSON] , маються розбіжності. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В свою чергу, в ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Згідно положень ч.ч.1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ст. 125 ЗК України\~ право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.3\~ Декрету КМУ від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок»\~ право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, серед яких і передача громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно ст.22 ЗК України N 561-XII від 18.12.1990 ( чинний на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Як вказує позивач, [PERSON] \~ державний акт не отримував. В п. ґ ч. 18 постанови №7 від 16.04.2004 із змінами «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Як встановлено позивач дійсно є головою домогосподарства [ADDRESS] і наявність рішення, що є предметом позову, перешкоджає їй реалізувати своє право власності. Відповідно до ч. ст.116 ЗК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Таким чином, аналізуючи надані докази на підтвердження фактів та спірних правовідносин, норми діючого законодавства, що їх регулюють, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: approved