Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Драус О. О. звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позов обгрунтований тим, що 13 жовтня 2018 р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. У даному шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] , який проживає разом з позивачем. На даний час між сторонами не досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання їхнього сина. Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини, виконує всі обов`язки, покладені на нього як на батька дитини. Відповідач мати дитини життям дитини не цікавиться, проживає окремо, участі у вихованні дитини не приймає. Проживання сина з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та забезпечить його права на належне утримання, виховання, лікування, розвиток, оздоровлення та безпеку, у зв`язку з чим позивач вважає за необхідне визначити місце проживання [PERSON] разом із батьком та звернувся з даним позовом до суду. Відзив від відповідачки не надходив. 12 липня 2023р. на адресу суду від органу опіки і піклування Підволочиської селищної ради надійшов висновок органу опіки, піклування про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , 2020р.н. з батьком [PERSON] . Письмові пояснення третьої сторони відсутні. Ухвалою судді Підволочиського районного суду від 23 червня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Підволочиського районного суду від 05 липня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились, представник позивача подала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглянути у їх відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає. Представник третьої особи орган опіки і піклування Підволочиської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає за можливе провести розгляд справи у судовому засіданні за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та, у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13 жовтня 2018 р. виданого Підволочиським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , 13 жовтня 2018 року зареєстрували шлюб, у зв`язку із чим дружина змінила прізвище на [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 06.06.2023р. Підволочиським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. У відповідності до довідки №2 від 07.06.2023р., виданої Управлінням Житлово-комунального господарства, згідно домової книги про склад сім`ї та прописки, [PERSON] зареєстрований та проживає по [ADDRESS] , житловою площею 58,4м.кв., 3 кімнати, належній Управлінню житлового господарства. В квартирі зареєстровані: [PERSON] 1991р.н., [PERSON] (мати) -1961р.н., [PERSON] (син) 2020р.н. У відповідності до ордеру на житлове приміщення №11 від 07.02.1996р., [PERSON] з сім`єю надано право на зайняття житлового приміщення в квартирі по [ADDRESS] , згідно рішення сільської ради №143 від 21.09.1995р. Як вбачається з акту обстеження Підволочиської селищної ради від 07.06.2023р [PERSON] дійсно на даний час самостійно виховує та утримує сина [PERSON] , [INFO] , особи зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Його дружина - [PERSON] , 1998р.н. за даною адресою не зареєстрована, з травня 2023р. за зазначеною адресою не проживає і не бере участі у вихованні дитини. Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 01.06.2023р. [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець. Як вбачається з довідки Підволочиського дошкільного навчального закладу (ясла-садок Підволочиської селищної ради) Тернопільської області від 08.06.2023р. за №9 [PERSON] , [INFO] відвідує дошкільний заклад з 04.04.2023р. Відповідно до інформації вихователів батько в основному приводить і забирає дитину, мати [PERSON] дитину приводила в дошкільний заклад 2-3 рази по понеділках, мотивуючи тим, що має вихідний лише в понеділок. Дитина доглянута, має охайний та чистий вигляд. Відомостей хто несе витрати, пов`язані з перебуванням дитини у дошкільному закладі відсутні. «Центром первинної медико-санітарної допомоги» Підволочиської селищної ради Бабію А.В. надано довідку про те, що його син [PERSON] 2020р.н. знаходиться на обліку лікаря-педіатра. На прийом до лікаря дитина приходить з батьком. Згідно з висновком органу опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання дитини - малолітнього [PERSON] , [INFO] та відповідність його інтересам дитини №207 від 10 липня 2023року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Підволочиської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, орган опіки і піклування зазначає, що [PERSON] - фізична особа-підприємець. Акти обстеження умов проживання від 07.06.2023р., 03.07.2023р. свідчать про наявність добрих умов проживання. Дитина має місце для сну та відпочинку, достатньо дитячого одягу, іграшок. Батько піклується про стан здоров`я сина, забезпечує дитині дошкільну освіту. Згідно акту оцінки потреб сім`ї, здійсненого Центром надання соціальних послуг Підволочиської селищної ради від 29.06.2023р. встановлено спроможність батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. [PERSON] , зареєстрована в с.Супранівка Тернопільської області, не працює, не заперечує щодо проживання дитини з батьком. Дитина з народження проживає за адресою батька, почуває себе в знайомій комфортній обстановці. Узв`язку з зазначеним, орган опіки, піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком: [PERSON] , за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7\~ст. 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 3\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Відповідно до\~ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Відповідно до\~ст.150-157 СК України\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні. Відповідно до\~статті 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 статті 161 Сімейного кодексу України\~, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно ч.2 ст.161 Сімейного кодексу України Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Матеріали справи вказують на відсутність укладеного між сторонами, які проживають окремо договору про визначення місця проживання їх малолітньої дитини. Судом встановлено, що питання визначення місця проживання дитини [PERSON] було предметом розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування прийнято рішення про доцільність проживання малолітньої дитини з батьком.. При вирішенні питань, що торкаються дітей, згідно ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї. При вирішенні такого спору суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття "розлучення" не співпадає з\~\~поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини, у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботи відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або ж за судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до\~ст.11\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства»,\~сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Та обставина, що позивач має можливість утримувати дитину та підтримувати належні умови її виховання і розвитку підтверджується матеріалами справи. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме\~ст. 161 СК України\~та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, з урахуванням пріоритетності прав та інтересів дітей, а не стосунків батьків, виконання сторонами своїх батьківських обов`язків, віку дітей, їх прихильності до кожного з батьків, можливості батьків щодо створення найліпших умов для виховання, суд, за встановлених обставин, вважає, що саме\~\~батько неповнолітньої дитини має можливість створити належні умови для повноцінного виховання та розвитку дитини, дбає про дитину в належний спосіб. Крім цього, при вирішенні зазначеної вимоги позивача, суд враховує позицію відповідачки, яка визнала і погодилась із заявленими позивачем позовними вимогами, а також те, що орган опіки та піклування надав висновок про доцільність визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін з позивачем. В свою чергу, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Статтею 12 ЦПК України\~встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в\~ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень\~статті 129 Конституції України\~суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Разом з тим, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що в інтересах дитини, місцем її проживання слід визначити місце проживання матері. Таким чином, оцінивши в сукупності надані докази по справі, висновок органу опіки та піклування, враховуючи інтереси дитини, а також те, що відповідач позов визнала, не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з батьком -позивачем по справі, суд погоджується з доводами позивача про те, що визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , за місцем його проживання буде відповідати інтересам дитини, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного, ст.ст.\~12,\~13,\~81,\~76-81,\~247, 263, 265 ЦПК України, ст.ст.\~150-157, 160,\~161 Сімейного кодексу України, суд -

Outcome: approved