Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом, де з урахуванням поданих уточнень зазначив, що 22.01.2007 року між ВАТ комерційний банк «Надра» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 30\~000,00 доларів США зі встановленим строком користування. В подальшому, за наслідком укладення договорів про відступлення прав вимоги відповідні права кредитора перейшли до позивача ТОВ «ФК Факторінгс». Позивач зауважує, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31.05.2010 року вирішено питання про стягнення з [PERSON] на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором сумі 266\~598,00 грн. Протягом період 2021-2022 років позивач як новий кредитор отримав від боржника оплату заборгованості на суму 142\~800,00 грн. Вказуючи на прострочення виконання зобов`язання з погашення заборгованості на вищевказану суму, позивач на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування, а також 3 % річних від суми заборгованості, розрахованих за період з 13.03.2017 року по 27.01.2022 рік, на суму - 60\~995,41 грн. та 20\~792,87 грн. відповідно. При визначенні строку нарахування позивач просить взяти до уваги зміст постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короно вірусом SARS-CoV-2», згідно якої на території України встановлено карантин з 12.03.2020 року. В подальшому карантин неодноразово продовжувався, в тому числі, востаннє, до 30.06.2023 року. Вказуючи на Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України в частині врегулювання питання строків позовної давності у період визначеного строку карантину, позивач просить задовольнити позов, відшкодувати судові витрати. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, а також письмові пояснення, в яких сторона вказує на неправильність виконаних позивачем розрахунків, що пов`язується з неврахуванням сплачених сум, а також невірним, на думку учасника, розумінням вимог чинного законодавства щодо строків позовної давності. Сторона звертає увагу на неможливості здійснення нарахування інфляційних збитків на суму заборгованості за договором, що передбачає надання кредиту в іноземній валюті, та заперечує щодо задоволення позовних вимог. В судовому засіданні відповідач, представник відповідача підтримали викладені у письмових заявах по суті спору заперечення. Судом встановлено наступні обставини. Так, 22.01.2007 року між ВАТ комерційний банк «Надра» (назву змінено на ПАТ «Комерційний Банк «Надра») та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 30\~000,00 доларів США зі встановленим строком користування. Між ПАТ «Комерційний Банк «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Днірпофінансгруп» 15.07.2020 року укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно якого Банк відступив новому кредитору права вимоги Банку до позичальників, зазначених у відповідних додатках, включаючи вимоги за основними договорами, відсотками, неустойкою, а також вимоги про виплату передбачених статтею 625 ЦК України грошових сум. В подальшому 20.07.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Днірпофінансгруп» та ТОВ «ФК «Факторінгс» укладено договір про відступлення прав вимоги із набуттям прав нового кредитора позивачем - ТОВ «ФК «Факторінгс». Судом встановлено, що рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 31.05.2010 року з [PERSON] стягнуто на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за договором кредиту в загальній сумі 264\~778,00 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту 228\~667,73 грн., заборгованість за відсотками 39\~910,27 грн., пеня 100,00 грн., комісія 100,00грн. В період з лютого 2021 року по січень 2022 року відповідачем сплачено заборгованість на загальну суму 142\~800,00 грн., що підтверджується дослідженими в судовому засіданні платіжними дорученнями (а.с.23-34). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу. \~ \~ \~ \~Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу.\~ Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом\~цієї норми\~закону нарахування\~трьох процентів\~річних входять\~до складу\~грошового зобов`язання\~і є\~особливою мірою\~відповідальності боржника\~за прострочення\~грошового зобов`язання,\~оскільки виступають\~способом захисту\~майнового права\~та інтересу,\~який полягає\~в отриманні\~компенсації (плати)\~від боржника\~за користування\~утримуваними грошовими\~коштами,\~належними до\~сплати кредиторові. У постанові Великої Палати Верховного Суду\~ від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначено, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, існування заборгованості з повернення кредитних коштів як певного факту простроченого зобов`язання та пов`язане із цим прийняття судом рішення про стягнення грошових коштів із засвідченням такого факту виявляє обов`язок особи, відносно якої таке рішення ухвалене, повернути грошову суму з можливістю відшкодування додаткової компенсації, передбаченої положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України, що кореспондується з правом іншої сторони на отримання коштів. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (див. висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц). З приводу здійснення позивачем нарахування інфляційних втрат суд звертає увагу на таке. Згідно із частиною першою статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. За статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики), тобто таку саму суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (див. висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц). За статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Такий висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі № 130/1058/16, від 23.10.2019 у справі № 369/661/15-ц, від 23.09.2019 у справі № 638/4106/16-ц, від 20.02.2019 у справі № 638/10417/15-ц, постановах Касаційного господарського суду від 11.10.2018 у справі № 905/192/18, від 16.03.2021 у справі № 905/392/20. Отже, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас індексація не застосовується, а передбаченні частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті. У справі, що розглядається, боржником отримано кредит за договором в іноземній валюті - доларах США. Тобто предметом укладеного між сторонами договору кредиту є іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути банку. Водночас заборгованість за договором кредиту на підставі рішення суду від 31.05.2010 у справі № 2-3099/2010, ухваленого за позовом кредитора, який пред`явив позов про стягнення заборгованості у гривнях, стягнута з боржника в гривнях без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті. Зазначене рішення суду набрало законної сили і на його виконання про стягнення боргу в гривнях суд видав відповідний виконавчий документ - виконавчий лист. Кредитор, користуючись своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання, пред`явив позов про стягнення заборгованості за договором з боржника у гривнях, з урахуванням чого валютою такого зобов`язання з цієї дати стала національна валюта - гривня. На час звернення із позовом про стягнення передбачених ч.2 ст.625 ЦК України грошових сум позивач позбавлений можливості в порядку виконання рішення суду стягувати іноземну валюту, а відтак не має можливості в іншому порядку отримати захист матеріального інтересу за наслідком знецінення національної валюти. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Як свідчать встановлені судом обставини справи у гривнях відбулося також часткове стягнення заборгованості. У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі вказано, що «кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті - гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування інфляційних втрат на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання. Близького за змістом висновку щодо права кредитора на нарахування індексу інфляції у разі визначення ним зобов`язання в національній валюті - гривні дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 340/385/17»... «Такий висновок не суперечить та узгоджується з наведеними висновками Верховного Суду щодо права кредитора на нарахування інфляційних втрат, які полягають у тому, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного в національній валюті - гривні, оскільки відповідні висновки сформовані за інших фактичних обставин, ніж обставини справи, що переглядається, в якій незважаючи на укладення договору кредиту в іноземній валюті мало місце відступлення права вимоги до боржника за договором кредиту, стягнення з боржника за позовом кредитора заборгованості за кредитом та згодом часткове примусове виконання рішення суду відділом ДВС в національній валюті - гривні. Тому кредитор має право на нарахування індексу інфляції на зазначену прострочену заборгованість боржника». Враховуючи характер виниклих правовідносин, що полягає в отриманні позичальником кредитних коштів в іноземній валюті із виникненням зобов`язання повернення таких коштів і нарахованих відсотків у національній валюті, слід дійти висновку, що заявлене позивачем обгрунтування вимог з твердженням про можливість нарахування інфляційних збитків, а також 3 % річних до суми заборгованості, є правомірним. Оскільки у частині другої\~статті 625 ЦК України\~прямо зазначено, що сума компенсації визначається від простроченої суми, що не виключає нарахування на частину прострочених сум, суд погоджується із доводами позивача щодо можливості нарахування інфляційних втрат, а також 3 % річних саме відносно суми 142\~800,00 грн., повернення якої здійснювалось із порушенням строку, тобто у період 2021-2022 років. Повернення інших сум, на які вказує відповідач, та сплата яких здійснювалась раніше обумовленого періоду, не впливає на обгрунтованість вимог позивача в розрізі існування простроченої заборгованості на суму 142\~800,00 грн. та її подальшої сплати. У ЦК\~України визначено\~два види\~строків позовної\~давності:\~загальний і\~спеціальний (статті\~257,\~258\~ЦК України). Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався (в тому числі на час звернення із позовом). Згідно із Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Оскільки зі веденням карантину, тобто станом на 12.03.2020 року, строки позовної давності були зупинені, є вірними твердження позивача про можливість нарахування сум заборгованості, які характеризуються триваючим нарахуванням відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України, протягом трирічного періоду до часу введення карантину та зупинення строків позовної давності. Перевіривши математичний підхід до розрахунку сум заборгованості відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України у період з 13.03.2017 року по 27.01.2022 року, суд приходить до висновку про правильність такого розрахунку та грошових сум, визначених за ним. Отже, загальна сума інфляційних збитків у відповідний період становитиме 60\~995,41 грн., 3 % річних 20\~792,87 грн. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18 зробила висновок» «Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора».

Outcome: partial