Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 29 068,09 доларів США за період прострочення з 23.07.2013 року по 11.04.2023 року виконання грошового зобов`язання за договором цільового фінансування (інвестицій) від 13.09.2011 року, та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 630,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що рішенням Печерського районного суду м. Києва м. Києва від 15.06.2013 року, яке набрало законної сили 25.09.2013 року, у справі № 2-3510/12 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором задоволено частково; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором цільового фінансування (інвестицій), укладеного 13.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] у розмірі 108 287,67 доларів США, у тому числі, суму боргу у розмірі 100 000,00 доларів США, 3% річних від простроченої суми за період часу з 17.06.2012 року по 22.07.2013 року у розмірі 3 287,67 доларів США, штраф у розмірі 5% від суми фінансових вкладень за невиконання строків повернення грошових коштів у розмірі 5 000,00 доларів США та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 219,00 грн. На виконання вказаного судового рішення, 01.11.2013 року Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-3510/12. Зазначає, що 05.11.2013 року Відділом державної виконавчої служби Печерського управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 40572953 з примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва м. Києва від 15.06.2013 року. Вказує, що 31.01.2017 року Відділом державної виконавчої служби Печерського управління юстиції у м. Києві позивачу перераховано стягнуті з [PERSON] грошові кошти у розмірі 328 075,62 грн. Проте, заборгованість за виконавчим листом № 2-3510/12, виданим 01.11.2023 року Печерським районним судом м. Києва після часткового погашення заборгованості складає 99 408,37 доларів США. Позивач вважає, що за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити позивачу на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) 3% річних у розмірі 29 068,09 доларів США за період з 23.07.2013 року по 11.04.2023 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2023 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. На виконання ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом було зроблено запит до Єдиного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. 28.04.2023 року отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця реєстрації відповідача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.04.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 23.08.2023 року. 11.07.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій останній, посилаючись на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, просив при розгляді справи застосувати встановлені законодавством України строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності. 11.07.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 03.08.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Бондаря І.Г. надійшла відповідь на заяву про застосування строку позовної давності, в якій останній зазначив про відсутність підстав для застосування строків позовної давності та необґрунтованість доводів відповідача, оскільки в межах позовної давності будуть 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу після 02.04.2017 року (дата набрання чинності Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX), оскільки трирічний строк позовної давності на стягнення заборгованості по 3% річних, що виникла після 02.04.2017 року продовжується до закінчення карантину на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року № 540-IX. 03.08.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Бондаря І.Г. надійшло клопотання про стягнення судових витрат у справі, в якому останній просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у повному обсязі незалежно від результатів вирішення спору. 23.08.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Бондаря І.Г. надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу за його відсутності та зазначив, що позов підтримує, просить задовольнити. В судове засідання 23.08.2023 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача у заяві від 23.08.2023 року просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач у заяві від 11.07.2023 року просив розглядати справу за його відсутності. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи. Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Суд встановив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва м. Києва від 15.06.2013 року у справі № 2-3510/12 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором задоволено частково; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором цільового фінансування (інвестицій), укладеного 13.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] у розмірі 108 287,67 доларів США, у тому числі, суму боргу у розмірі 100 000,00 доларів США, 3% річних від простроченої суми за період часу з 17.06.2012 року по 22.07.2013 року у розмірі 3 287,67 доларів США, штраф у розмірі 5% від суми фінансових вкладень за невиконання строків повернення грошових коштів у розмірі 5 000,00 доларів США та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 219,00 грн.; у задоволенні решти вимог позову відмовлено. Вказане судове рішення набрало законної сили 25.09.2013 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання вказаного судового рішення, 01.11.2013 року Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-3510/12 (а. с. 6 - 7). Постановою Старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Печерського управління юстиції у м. Києві Власюк С.В. відкрито виконавче провадження № 40572953 з примусового виконання рішення Печерського районного суду м. Києва м. Києва від 15.06.2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 108 287,67 доларів США та 3 219,00 грн. (а. с. 8 - 9). Відповідно до копії платіжного доручення № 27 від 30.01.2017 року, Печерським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві 30.01.2017 року перераховано [PERSON] грошові кошти у розмірі 328 075,62 грн. з призначенням платежу: перерахунок коштів, стягнутих з [PERSON] за виконавчим листом № 2-3510/12 від 01.11.2013 року (а. с. 9). Згідно листа за підписом Начальника Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) І. Ярушевської від 23.01.2023 року, станом на 23.01.2023 року заборгованість за виконавчим листом № 2-3510/12, виданим 01.11.2013 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 108 287,67 доларів США та 3 219,00 грн. становить 99 408,37 доларів США (а. с. 10 - 12). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначається, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відтак, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Як визначено у ч. 2 ст. 625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказане також підтверджується правовим висновком Верховного суду України від 01.10.2014 року, викладеним у справі № 6-113цс14. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Крім того, у п. 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження 14-68цс18) міститься висновок про те, що «за змістом ст. ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора». Отже, з аналізу викладеного слідує, що у даному випадку рішення суду про стягнення грошових коштів є грошовим зобов`язанням, відтак на ці правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК України. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва м. Києва від 15.06.2013 року, яке набрало законної сили 25.09.2013 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 108 287,67 доларів США, у тому числі, суму боргу у розмірі 100 000,00 доларів США, 3% річних від простроченої суми за період часу з 17.06.2012 року по 22.07.2013 у розмірі 3 287,67 доларів США, штраф у розмірі 5% від суми фінансових вкладень за невиконання строків повернення грошових коштів у розмірі 5 000,00 доларів США та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 219,00 грн. Оскільки вказане судове рішення в повному обсязі не виконано, а станом на 23.01.2023 року заборгованість відповідача становить 99 408,37 доларів США, що підтверджується листом Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) від 23.01.2023 року, то у позивача виникло право на застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому суд враховує, що 11.07.2023 року відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Як визначено у ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц зробила правовий висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Як визначено у ч. 3 та ч. 4 ст. 268 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, п.п. 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16). Так, [PERSON] звернувся до суду з позовом 11.04.2023 року, що підтверджується штампом поштового відділення. Отже, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, початком нарахування трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем є 11.04.2020 року, відтак, право позивача на стягнення коштів з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України обмежується періодом з 11.04.2020 року по 11.04.2023 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, відповідно до якого як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні трьох відсотків річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Вказаний висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті та нарахування трьох відсотків річних, визначених ст. 625 ЦК України, які входять до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті. Отже, нарахування 3% річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за період часу з 11.04.2020 року по 11.04.2023 року становить 8 949,01 доларів США (99 408,37 доларів США ? 3% / 100% / 365 днів ? 1 096 днів = 8 949,01 доларів США). При цьому, доводи представника позивача про дотримання ним позовної давності при зверненні до суду з цим позовом, у зв`язку із дією Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12.03.2020 року, який у подальшому неодноразово продовжувався. Отже, карантин на території України установлено з 12.03.2020 року, а право позивача на стягнення коштів з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України обмежується періодом з 11.04.2020 року по 11.04.2023 року. Аналізуючи викладене, суд дійшов, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3% річних за прострочення грошового зобов`язання є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, з урахуванням строку позовної давності, а саме, три проценти річних підлягають стягненню за період часу з 11.04.2020 року по 11.04.2023 року у розмірі 8 949,01 доларів США. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір у розмірі 10 630,20 грн., що підтверджується квитанцією № 31 від 11.04.2023 року. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача підлягає судовий збір у розмірі 3 271,97 грн. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Як визначено у ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, витрати, пов`язані з розглядом справи, становлять 23 630,20 грн. та складаються з: 10 630,20 грн. - судовий збір за подання позовної заяви; 13 000,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу. Так, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача додано до позовної заяви: копію договору про надання правової допомоги № 11/04/2 від 11.04.2023 року, укладеного між адвокатом Бондарем І.І. (далі - Адвокат) та [PERSON] (далі - Клієнт); копію квитанції № 27 від 11.04.2023 року на суму 13 000,00 грн.; копію ордера на надання правової допомоги серії КС № 452450 від 11.04.2023 року та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2246/10. Відповідно до п. 1.1. Договору про надання правової допомоги № 11/04/2 від 11.04.2023 року, за цим Договором Адвокат зобов`язується здійснити представництво (захист) та надати інші види правової допомоги, вказані в п. 1.2. Договору, Клієнту, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору. Як визначено у п. 1.2. Договору про надання правової допомоги № 11/04/2 від 11.04.2023 року, правовою допомогою, що надається за Договором є: складення та подання до Печерського районного суду м. Києва позовної заяви до [PERSON] про стягнення процентів за порушення грошового зобов`язання (прострочення сплати коштів, присуджених Печерським районним судом м. Києва у справі № 2-3510/12); представництво інтересів Клієнта при розгляді справи судом. Згідно п.п. 4.1., 4.2. Договору про надання правової допомоги № 11/04/2 від 11.04.2023 року, гонорар є формою винагороди Адвоката за надання правової допомоги, визначеної Договором. Сума гонорару обчислюється виходячи з кількості наданих послуг, розміру гонорару за відповідну послугу та розміру «гонорару успіху» за позитивний результат у справі (рішення на користь Клієнта). Відповідно до п.п. 4.3.1. - 4.3.3. Договору про надання правової допомоги № 11/04/2 від 11.04.2023 року, за складення та подання позовної заяви та представництво інтересів Клієнта в суді першої інстанції - 13 000,00 грн. За виїзд до суду для подання чи отримання документів, а також виїзд в судове засідання, що не відбулося - 800,00 грн. за один виїзд. За досягнення позитивного результату у справі - задоволення (повне або часткове) позову судом, - гонорар («гонорару успіху») встановлюється у відсотковому відношенні і складає 10% від розміру суми присудженої судом до стягнення. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем не надано доказів, які свідчать про понесення ним витрат на правову допомогу, зокрема, не надано акту виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг), розрахунку витрат. За таких обставин, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню. Враховуючи викладене,

Outcome: partial