Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У січні 2023 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 03.02.2016 р. між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 150 000, 00 грн, що еквівалентно 6000, 00 доларам США з кінцевим строком повного погашення боргу 03.04.2018р. 28.04.2019 позивач та відповідач уклали додаткову угоду, якою пролонгували договір позики на тих самих умовах до 03.02.2022р. Відповідач свої зобов`язання у зазначений строк не виконав, грошові кошти за договором позики позивачу не надходили. Усі звернення позивача про наявність порушень умов договору відповідачем проігноровано, на телефонні дзвінки не реагує, зустрічі уникає У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути\~з відповідача\~заборгованість за\~договором позики\~у розмірі\~6000,\~00доларів США та 6000, 00 доларів США в рахунок стягнення штрафу. Відзив В установлений судом строк відповідач подав відзив на позов в якому просить у задоволенні позову відмовити в частині стягнення штрафу. Так, відповідач погоджується з тим, що він звернувся до позивача з проханням позичити грошові кошти у розмірі 6000,00 доларів США, які необхідні були для погашення заборгованості його померлих батьків та фінансування процедури оформлення документів про право на спадщину, так як при оформленні спадщини у нотаріуса з`ясувалося, що спадкове майно арештовано. Відповідачем було надано доручення представнику позивача на оформлення спадщини, яка 17.01.2019р. отримала свідоцтво про право на спадщину. Іншого майна, яким можна розрахуватися з позивачем, у відповідача немає. Крім того, на даний час відповідач має заборгованість перед податковою і перебуває в реєстрі боржників, що також не дає можливості розрахуватися по договору позики. Відповідач постійно інформував позивача про всі етапи оформлення документів і позивач не висловлював жодних заперечень, проте в листопаді 2022 року почав вимагати сплати боргу та штрафу за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань, що, на думку відповідача, є неправомірним (а.с.28-31). Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі 06.02.2023 р. за ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін (а.с.15). Позиції учасників судового провадження \~ \~ \~ \~У судове засідання сторони не з`явилися, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, направили заяви про розгляд справи без їх участі, позивач позов підтримує, представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити повністю (а.с.60-64, 67, 70). \~ \~ \~ \~Виходячи з викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Судом установлено, що 03.02.2016р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики на суму 150 000, 00 грн, що еквівалентно 6000, 00 доларам США з кінцевим строком повного погашення боргу 03.04.2018р. Відповідно до п. 9.3 договору сторони домовилися, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, він зобов`язується сплатити штраф в розмірі 100 % від суми визначеної у п.1 договору (а.с.3, 21). Згідно розписки відповідача від 03.02.2016р. він отримав від позивача грошову суму в розмірі 6\~000, 00 доларів США (а.с.8, 22). 28.04.2019 позивач та відповідач уклали додаткову угоду, якою пролонгували договір позики на тих самих умовах до 03.02.2022р. (а.с.7, 23). З довіреності від 01.08.2017р. та довіреності в порядку передовіри від 27.02.2019р. вбачається, що спочатку відповідач уповноважив [PERSON] представляти його інтереси з питань оформлення спадкових прав після померлого [INFO] батька [PERSON] , а [PERSON] передоручила свої обов`язки [PERSON] (а.с.9-10, 24-25, 35-37, 39). Водночас, за заявою [PERSON] оформлена частка квартири на відповідача (а.с.40). Згідно Інформації з Єдиного реєстру боржників від 25.01.2023р. в ньому рахується відповідач [PERSON] у зв`язку зі стягнення коштів на користь податкової (а.с.32-33). Мотиви суду Частиною першою статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627\~ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Цивільний кодекс\~України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20. Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), проте не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України). За правилами статті 533\~ЦК України у зобов`язанні, де сторони визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума заборгованості, що підлягає сплаті у гривні, визначається спочатку у сумі відповідної іноземної валюти, яка визначена еквівалентом зобов`язання, а потім переводиться за офіційним курсом у гривню на день платежу чи на день визначення розміру заборгованості. Отже, даючи оцінку доказам у справі, суд вважає, що з огляду на укладення сторонами договору позики 03.02.2016р. за яким відповідач отримав у борг від позивача 6000, 00 доларів США, що не заперечується ним у відзиві та підтверджується оригіналом розписки до договору позики, що було еквівалентом 150\~000, 00 грн, але в установлений термін до 03.02.2022р. всю суму позики не повернув, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача 6 000, 00 доларів США. Щодо вимог позивача про стягнення 6000 доларів США штрафу суд зазначає таке. Так, відповідно п. 9.3 договору сторони домовилися, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, він зобов`язується сплатити штраф в розмірі 100 % від суми визначеної у п.1 договору. Таким чином право на стягнення штрафу виникло у позивача 04.02.2022р., тобто після завершення терміну дії позики. Судом установлено та не заперечується відповідачем у відзиві, що він дійсно отримав у позику 6000, 00 доларів США, водночас вважає неправомірними дії позивача, який у листопаді 2022 року почав вимагати повернення боргу, оскільки відповідач має скрутне матеріальне становище. Відповідно до частин першої, третьої статті 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно зі статтями 550, 551\~ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. З метою захисту інтересів постраждалої сторони закон може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку, передбачені\~статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551\~ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тому право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, провадження\~№ 12-79гс19. Згідно статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (стаття 11 ЦПК України). Отже, положення частини третьої статті 551\~ЦК України з урахуванням наведених норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, провадження\~№ 14-442цс18, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, провадження № 14-64цс19, від\~\~21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17, провадження № 14-319цс19. Разом з тим, з наданих відповідачем доказів, зокрема згідно Інформації з Єдиного реєстру боржників від 25.01.2023р. в ньому рахується відповідач [PERSON] у зв`язку зі стягнення коштів на користь податкової, що вказує наявність у відповідача заборгованості перед державою та доводить неналежне матеріальне становище. За таких обставин, стягнення з відповідача на користь позивача штрафу в розмірі 100% суми позики, не відповідає засадам цивільного судочинства та справедливому розгляду і вирішенню справи, а відтак, врахувавши розмір непогашеної суми позики, неспівмірність заявленої позивачем суми неустойки із розміром основної заборгованості, матеріальний стан відповідача, суд дійшов висновку, про застосування частини третьої статті 551\~ЦК України та зменшення суми неустойки до 500,00 доларів США, у зв`язку з чим позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Мотив рішення щодо розподілу судових витрат Згідно ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, а позивач від сплати судового збору звільнений, а відтак з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 2 376, 99 грн пропорційно до розміру задоволених вимог, а в іншій частині понесені витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 011, 24 грн компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial