Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

[PERSON] у серпні 2022 року звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов мотивований тим, що 11.03.2021 року вона ( [PERSON] ) набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Уподальшому вона дізналась, що відносно її квартири було здійснено державну реєстрацію права власності на [PERSON] через заміну характеристики квартири додаванням замість «корп.2» на «секція 4» шляхом прийняття рішення 04.10.2019 р. № 49006107 державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Макаровим О.В. Й через місяць, 23.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. Наказом Міністерства юстиції України від 18.12.2020 року за № 4372/5 її скаргу від 16.09.2020 року було задоволено частково й скасовано рішення від 04.10.2019 року № 49006107 прийняте державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Макаровим О.В. Зазначає, що Міністерством юстиції України було встановлено факт тотожності об`єктів нерухомості, які станом на сьогодні зареєстровані в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як за позивачем, так й за [PERSON] , й порушення її прав та законних інтересів через безпідставне проведення державної реєстрації прав на квартиру, яка їй належить, вдруге за [PERSON] , й у подальшому і за [PERSON] . Наказом Міністерства юстиції України від 18.12.2020 року за № 4372/5 у її скарзі було відмовлено в частині визнання недійсним правочину, оскільки це є повноваженням суду, що стало підставою звернення до суду із цим позовом. Вважає, що укладений 23.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційни номер об`єкта нерухомого майна: 1929410780000), у відповідності до ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України з урахуванням ст.ст. 655, 656, 658 ЦК України має бути визнаний недійсним з підстав того, що зміст такого правочину суперечить ЦК України, оскільки вона є такою особою, яка набула право власності на квартиру [ADDRESS] у встановоленому законом порядку, і до укладення оспорюваного правочину між відповідачами, при цьому [PERSON] не мав до цього необхідного обсягу цивільних прав та обов`язків, адже Наказом Міністерства юстиції України від 18.12.2020 року за № 4372/5 скасовано рішення від 04.10.2019р. № 49006107, прийняте державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Макаровим О.В. А тому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири 23.11.2019 року, укладений між відповідачами, й посвідчений третьою особою. Окрім цього, на підставі ст.387 ЦК України просить витребувати у [PERSON] як з чужого незаконного володіння, квартиру [ADDRESS] (реєстраційни номер об`єкта нерухомого майна: 1929410780000) (ту, що зареєстрована за [PERSON] ). Вважаючи, що нею доведено, що вказана квартира вибула з її володіння як власника поза її волею. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 21.07.2022 року (а.с.27), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Відзив на позов відповідачем не подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Третя особа в судове засідання повторно не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Відзив на позов третьою особою не подано. Наведені обставини свідчать, що відповідачі та третя особа завчасно повідомлені судом про розгляд справи. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам, третім особам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів (доказів) та ухвалити рішення за відсутності відповідачів, третьої особи, за погодженням представника позивача. Вислухавши пояснення представника позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні за недоведеністю. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовм засіданням 30.03.2023 року за участі представника позивача, яким не заявлялось жодного клопотання про витребуання доказів (а.с.118-119, 120). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданого позивачем й доданого ним до позовної заяви від 11.03.2021 року, квартира [ADDRESS] , 09.03.2021 року на праві приватної власності відповідно до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57036521 від 11.03.2021, належить [PERSON] (а.с.52). Вказана квартира зареєстрована з такими технічними характеристиками: загальна площа - 34,5 кв.м, житлова - 18,3 кв.м. (а.с.52), що також підтверджується технічним паспортом на таку квартиру, виконаним 27.08.2020 року ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] а.с.53-56, 57). Підставою для набуття права власності на вказану квартиру [ADDRESS] , із загальною площею 34,5 кв м стало укдаження між ТОВ «Украрго» та [PERSON] договору № 1048/4/24/24/05 від 20.02.2015 року купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 34,5 кв м, 24 поверх (п.2.2 Договору) (а.с.58-63), тобто за інвестиційний договором, із загальною дійсною вартісю квартири 263 141 грн. Відповідно до Акту від 21.12.2017 року прийому-передачі квартири в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , по Договору № 1048/24/05 купівлі-продажу майнових прав від 20.02.2015 року ТОВ «Украгро» побудувало та продає, а покупець [PERSON] приймає за цим актом квартиру [ADDRESS] , яка побудована згідно існуючих норм і відповідно до вимог Договору № 1048/24/05 купівлі-продажу майнових прав від 20.02.2015 року. Квартира загальною площею 34, 5 м кв, загальна дійсна вартість якої визначена у 263 141 грн. 60 коп. (а.с.65). Й відпровідно до довідки від 21.12.2017 року, виданої ТОВ «Украгро» [PERSON] про оплату покупцем [PERSON] продавцю ТОВ «Украгро» 100% вартості об`єкту нерухомості - 263 141 грн. 60 коп. щодо квартири [ADDRESS] , житлова площа 19,5, загальна площа 34,5 кв м (а.с.66). Підставою для державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , стали: технічний паспорт серія та номер: б/н, виданий 27.08.2020, видавник: ФОП [PERSON] ; акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 21.12.2017, видавник: ТОВ «Украгро», [PERSON] ; виписка зі списку інвесторів серія та номер: 333, виданий 21.12.2017, видавник: ТОВ «Украгро», договір купівлі-продажу майнових прав серія та номер:1048/4/24/24/05, виданий 20.02.2015, видавник: ТОВ «Украгро», [PERSON] , довідка про оплату 100%, серія та номар: б/н, виданий 21.12.2017, видавник: ТОВ «Украгро» (а.с.52). Окрім того, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданого позивачем, від 20.08.2020 року квартира [ADDRESS] , 23.11.2019 року на праві приватної власності відповідно до рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенка О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 49827037 від 23.11.2019, належить [PERSON] (а.с.51). Вказана квартира зареєстрована з такими технічними характеристиками: загальна площа - 33,9 кв.м, житлова - 18,1 кв.м (а.с.51). Підставою для державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , стали: договір купівлі-продажу, серія та номер: 10237, виданий 23.11.2019, видавник: приватний нотаріус Василенко О.А., Київський міський нотарвальний округ (м.Київ). Позивач вказує про те, що зареєстрована на праві власності 09.03.2021 року на її ім`я квартира [ADDRESS] , а також 23.11.2019 року на ім`я [PERSON] квартира [ADDRESS] , є ідентичними, й відбулась повторна державна реєстрація квартири [ADDRESS] , що їй належить. Проте, на підствердження таких доводів позивач належних доказів не надав, й із заявою про витребування доказів до суду не звертався, а надані ним докази спростовують його твердження, адже шляхом порівняння інформації про зареєстровані дві квартири, а саме зареєстрованої на праві власності 09.03.2021 року на ім`я позивачки - квартира [ADDRESS] , а зареєстрована 23.11.2019 року на ім`я [PERSON] - квартира [ADDRESS] , різниця у адресах: квартира позивачки знаходиться у корпусі [ADDRESS] , а квартира [PERSON] - у секції № 4. З - поміж цього, державна реєстрація вказаних квартир за їх технічними показниками також є різною, а саме: квартира, зареєстровна на [PERSON] - загальною площею 34,5 кв.м, житловою - 18,3 кв.м, а квартира зареєстровна на [PERSON] - загальною площею 33,9 кв.м, житловою - 18,1 кв.м., що вказує на те, що згідно наданих доказів це різні квартири, й докази про протилежне позивачем не надано. Суд вважає, що позивач на підтвердження своїх доводів та аргументів мав надати до суду із державних реєстраційний джерел офіційну інформацію про первинну державну реєстрацію квартири, належної [PERSON] , проте матеріали справи таких доказів не містять, й із заявою про витребування таких доказів позивач до суду не звертався. Водночас, його посилання на те, що Наказом Міністерства юстиції України від 18.12.2020 року за № 4372/5 було встановлено факт тотожності об`єктів нерухомості (квартири), які станом на сьогодні зареєстровані в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як за позивачем, так й за відповідачем [PERSON] , є необґрунтованим, адже зміст такого Наказу зазначеного не містить. Так, аналізом змісту такого Наказу судом встановлено, що вказаним Наказом лише встановлено порушення процедури державним реєстратором Макаровим О.В. реєстраційних дій по здійсненню державної реєстрації права власності на квартиру, й, при цьому, якої саме у такому Наказі не зазначено (а.с.6-9), саму скаргу та її зміст до суду позивачем не надано, а тому навіть пов`язувати прийняття такого рішення до спірних правовідносин (належність доказів), суд не може, й вважає такий доказ неналежним, що не доводять позовні вимоги. Доказів про те, що будинок [ADDRESS] складається саме із корпусів, а не секцій, або інше, матеріали справи також не містять. Отже, надані позивачем докази, за відсутності належних та допустимих, ґрунтуються на джерелах за правилом доктрини "про плоди отруєного дерева" (fruit of the poisonous tree), а тому не можуть братись до уваги при ухваленні судового рішення. При дослідженні таких доказів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» застосував різновид доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), яка полягає в тому, що коли визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також докази, які не були отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими. Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення fruit of the poisonous tree є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержавної незаконним шляхом. У зв`язку з наведеним, Наказ Міністерства юстиції України від 18.12.2020 року за № 4372/5, зміст якого не доводить твердження позивачки про те, що вказані квартири є тотожними об`єктами нерухомості, з урахуванням порівняльного аналізу інформації з двох витягів про державну реєстрацію квартир, саме:квартири [ADDRESS] , зареєстрованої на праві власності 09.03.2021 року на ім`я позивачки, й зареєстрованої 23.11.2019 року на ім`я [PERSON] квартира [ADDRESS] ,суд не може визнати такими, що відповідають матеріалам та встановленим обставинам справи, а відтак прийняти їх до уваги та покласти в основу рішення про задоволення позовних вимог. Також первинних документів щодо оспорюваної позивачем зареєстрованої державним реєстратором [PERSON] реєстраційної дії по здійсненню державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , оцінку яким суд мав би надати у межах предмету спору, матеріали справи не містять, позиваем не забезпечені, а тому суд також позбавлений можливості надати їм правову оцінку в межах вимоги про визнання правочину недійсним, що вцілому вказує не необгрунтованість та недоведеність позовних вимог. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд вважає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст. 12 ЦПК України), учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У відповідності до ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки ; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ч.ч. 1 - 3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Також суд зауважує, що позивач не надав суду доказів й посилання на них про те, що державна реєстрація на квариру [ADDRESS] , та квартиру [ADDRESS] , вплинуло на її право володіння належної їй квартири [ADDRESS] . При цьому, доводи позивача є суперечливими, адже вказує, що позивачка зареєструвала право власності на належну їй квартиру [ADDRESS] , 09.03.2021 року, а потім дізналась, що відносно її квартири було здійснено державну реєстрацію повторно на [PERSON] , тобто оскаржувана нею державна реєстрація та правочин - 23.11.2019 року, вчинені задовго до державної реєстрації про право власності на належну їй квартиру - 09.03.2021 року, що вказує на те, що наявність зареєстрованої на [PERSON] квартиру [ADDRESS] , не вплинуло на здійснення позивачкою державної реєстрації належної їй квартири, й не стало перешкодою, що може свідчити про те, що державним реєстратором оцінено й встановлено фактор відсутності тотожності вказаних квартир, й свідчить про необгрунтованість такої позовної вимоги, адже вказаний фактор наявної (здійсненої) державної реєстрації на належну позивачці квартиру, був би підставою згідно 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у відмові позивачці у державній реєстрації майна, проте такої відмови не мало місця. Зважаючи на недоведеність вказаної позивачкою підстави для визнання правочину недійсним - повторної державної реєсторації однієї й тієїж квартири, висновки суду, підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 23.11.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округшу Василенком О.А., немає, як немає й правових підстав для задовлення й вимоги про витребування з чужого незаконного володіння квартири [ADDRESS] (реєстраційни номер об`єкта нерухомого майна: 1929410780000), як похідної вимоги від основної, у задоволені якої суд відмовляє. При цьому суд, надаючи правової оцінки такій вимозі, критично оцінює її, адже за змістом позовних вимог, такий позивач вважає, що квартира [ADDRESS] , є тотожною належній їй квартирі, а тому вимога про витребування такої квартири з чужого незаконного володіння, яку вона не визнає, як незаконно зареєстроване майно, є вцілому необґрунтованою й суперечнивою змісту позовних вимок. При цьому судом встановлено, що квартира належна позивачці, що визнається нею, перебуває у її володінні, із її володіння не вибувала, відтак й підстав для застосування ст.387 ЦК України немає, адже позивачка просить витребувати у [PERSON] як з чужого незаконного володіння, квартиру [ADDRESS] (реєстраційни номер об`єкта нерухомого майна: 1929410780000), тобто ту, що зареєстрована за [PERSON] . Так, відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого у статтях 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором купівлі-продажу, відповідно до ст. 655 ЦК України, одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Зважаючи на вказані норми, що регулюють спірні правовідносини, встановлені правовідносини, яким суд надав оцінку й висновки у цьому рішенні, за наданих позивчем доказів, суд встановив, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 23.11.2019 року, прийняття відповідачем майна, реєстрації права власності на нерухоме майно за покупцем, здійснена у відповідності до закону. Інші усні доводи представника позивача в судовому засіданні цих висновків не спростовують, тому судом відхилені. Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст.15, 16, 202, 203, 215 ЦК Укараїни, ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , з урахуванням пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed