Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

До Яготинського районного суду надійшла позовна заява в особі представника Черних В. О. до [PERSON] про виділ земельних ділянок в натурі, відповідно до вимог якого позивачка просила: - виділити [PERSON] із складу «земельної ділянки кадастровий номер 3225587200:04:007:0022, загальним розміром 3,45 га, належну їй - 1/2 частину - земельної ділянки в натурі та визнати за нею право власності на земельну ділянку розміром 1,7250 га, що розташована на території Сулимівської сільської ради Бориспільського району Київської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; - припинити спільну часткову власність на земельну ділянку кадастровий номер 3225587200:04:007:0022, загальним розміром 3,45 га, що розташована на території Сулимівської сільської ради Київської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 3,45 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Сулимівської сільської ради Бориспільського району (в минулому Яготинсъкого району) Київської області. Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги майна померлого є [PERSON] та [PERSON] , які в передбачений законодавством термін звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сергієнко С.С. із заявами про прийняття спадщини за законом. 29 жовтня 2021 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки площею 3,45 га, кадастровий номер 3225587200:04:007:0022, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Сулимівської сільської ради Бориспільського району Київської області. В той же час, [PERSON] до цього часу свої права не оформив. Відтак позивачка позбавлена можливості розпоряджатися належною їй 1/2 частиною земельної ділянки. Зокрема, позивачка не має можливості ні передати належну їй частину земельної ділянки в оренду, ні продати її, оскільки фактичної її межі не виділені в натурі. Крім того, надати згоду (що визначено ст. 362 ЦК України на переважну купівлю частки перед іншими співвласниками) при відчуження майна позивачкою [PERSON] також неможливо, з огляду на неотримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину за законом. Відтак, 28.09.2022 року позивачка звернулася до відповідача з проханням отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, що надасть можливість або укласти (обом співвласникам) договір оренди всієї земельної ділянки, або здійснити продаж належної відповідачки частки земельної ділянки, або поділити спірну земельну ділянку в натурі, шляхом укладення нотаріального договору про поділ вищевказаної земельної ділянки. Так, на вказану пропозицію 30.10.2022 року відповідач повідомив позивачку про неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину з певних причин та коли зможе отримати свідоцтво про право на спадщину - надати відповідь не може. Відтак, з огляду на неможливість спільного використання майна, позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про виділ належної їй частини земельної ділянки в натурі, що в подальшому надасть позивачці можливість припинити спільну часткову власність на всю земельну ділянку та провести державну реєстрацію права власності на окрему виділену земельну ділянку. При цьому, позивачка з метою здійснення поділу земельної ділянки в натурі зверталася до ФОП [PERSON] та отримала схему поділу земельної ділянки, що в разі задоволення її позовних вимог надасть їй можливість розробити технічну документацію на окремо виділену земельну ділянку. Також сторона позивачки просила врахувати наданий в якості доказу висновок експерта Арашин О. Л. від 11.04.2023 за №60/10.7/2023 про поділ земельної ділянки кадастровий номер 3225587200:04:007:0022 розміром 3,45 та, що розташована на території Сулимівської сільської ради Бориспільського району Київської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та виділити [PERSON] земельну ділянку площею 1,7250 га за лініями розподілу, що проходять від точки 1 довжина 68,29 м до точки 2 (кут 353°15°05"), від точки 2 довжина 252,66 м до точки 3 (кут 081°52°05"), від точки 3 довжина 68,30 м до точки 4 (кут 173°15°23"), від точки 4 довжина 252,65 до точки 1 (кут 261°52°11"). Ухвалою від 27.02.2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження та витребувано копію спадкової справи. Ухвалою суду від 18.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. Розгляд справи відкладався неодноразово. Представник позивача подала заяву про проведення засідання у її відсутність, просила позовні вимоги задовольнити; щодо ухвалення заочного рішення заперечення відсутні. Відповідач в судові засідання не з`явився, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим суд зазначає таке. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України). Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2)день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року). Відповідач відзив на позов не подав, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, згідно з вимогами п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ст. 128 та ч. ч. 4, 10 ст. 130 ЦПК України. Відповідачу направлялися судові повістки на судові засідання, від нього повернулися конверти з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Тож відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи. Будь-яких клопотань чи заяв від нього не надходило. Враховуючи викладене, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 26.02.2019 року. Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги майна померлого є [PERSON] (мати) та [PERSON] (син), які в передбачений законодавством строк звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сергієнко С. С. із заявами про прийняття спадщини за законом, що підтверджується копією спадкової справи № 03-2019, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (далі - спадкова справа). Також, як вбачається із спадкової справи, 29.10.2021 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки площею 3,45 га, кадастровий номер 3225587200:04:007:0022, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Сулимівської сільської ради Бориспільського району Київської області. В той же час, [PERSON] свої права не оформив. Крім цього, згідно з висновком експерта від 11.04.2023 року № 60/10.7/2023, виділ в натурі земельної ділянки загальною площею 3,45 га, кадастровий номер 3225587200:04:007:0022, що розташована на території Сулимівської сільської ради Бориспільського району Київської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до часток: 1/2 частки та 1/2 частки здійснити можливо. Відповідно до висновку наведено варіант поділу земельної ділянки площею 3,4500 га, кадастровий номер 3225587200:04:007:0022, що розташована на території Сулимівської сільської ради Бориспільського району Київської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на ідеальні частки: 1/2 частки та 1/2 частки. Згідно з копії державного акту серія ЯД № 709552 від 10.06.2008 року земельна ділянка загальною площею 3,45 га, кадастровий номер 3225587200:04:007:0022, що розташована на території Сулимівської сільської ради Бориспільського району Київської області та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належала на праві власності [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.07.2023 року, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частина земельної ділянки кадастровий номер 3225587200:04:007:0022. Права щодо іншої частини зазначеної земельної ділянки, відповідно до матеріалів спадкової справи, має [PERSON] (відповідач), який є онуком позивачки (сином померлого) і належить до першої черги спадкоємців. Він уникає спілкування з позивачкою і не приймає участі в оформленні своїх прав щодо зазначеного майна. Натомість, позивачка має бажання розпоряджатися на свій розсуд частиною земельної ділянки, яка перебуває у спільній частковій власності, але через самоусунення відповідача від оформлення документів не має такої можливості, що порушує хх права. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, а у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виділ у натурі частки із майна, що є об`єктом спільної часткової власності, може мати місце лише у випадку, якщо частка, яка підлягає виділу, після цього не втратить своїх властивостей і основного призначення. Статтею 183 ЦК України передбачено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 88 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, прямо передбачено законом. Так, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Підставою для звернення до суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, зважаючи на власне суб`єктивне уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права. У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, залежно від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Суд враховує, що для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Стороною позивача надано висновок експерта Арашин О. Л. від 11.04.2023 за № 60/10.7/2023 про поділ земельної ділянки кадастровий номер 3225587200:04:007:0022 розміром 3,45 та, що розташована на території Сулимівської сільської ради Бориспільського району Київської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до якого є технічна можливість виділити [PERSON] земельну ділянку площею 1,7250 га за лініями розподілу, що проходять від точки 1 довжина 68,29 м до точки 2 (кут 353°15°05"), від точки 2 довжина 252,66 м до точки 3 (кут 081°52°05"), від точки 3 довжина 68,30 м до точки 4 (кут 173°15°23"), від точки 4 довжина 252,65 до точки 1 (кут 261°52°11"), про що просить сторона позивачки. Враховуючи викладене, якщо один із співвласників виявив бажання здійснити виділ у натурі майно, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання відповідного договору, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом і таке право підлягає судовому захисту. Тож позов в частині виділення частки зі складу земельної ділянки із припиненням права спільної часткової власності позивачки на це майно підлягає задоволенню з огляду на доведеність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині та необхідність судового захисту порушеного права. Разом з тим, в частині вимог про визнання права власності на земельну ділянку (розміром 1,7250 га), суд враховує, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не встановила правових підстав, ухваливши постанову від 21.11.2022 року у справі № 404/3167/18. Оскільки позивачкою не доведено порушення (невизнання або оспорювання) в цій частині її прав відповідачем, суд дійшов висновку про відмову в позові в цій частині.

Outcome: partial