Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» 03 жовтня 2022 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просило стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором б/н від 03 серпня 2012 року у розмірі 5 410,00 грн., а також вирішити питання розподілу судових витрат. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 03 серпня 2012 року. Позичальнику було відкрито кредитний рахунок, встановлено початковий кредитний ліміт, надано кредитну картку для користування кредитним картковим рахунком, а розмір кредитного ліміту в подальшому збільшено до 9\~000,00 грн. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши можливість позичальнику розпоряджатись кредитними коштами на умовах договору та в межах кредитного ліміту, а позичальник свої зобов`язання за вищевказаним договором не виконав. [INFO] [PERSON] помер, а спадкоємцями, які постійно проживали разом з ним на час відкриття спадщини є відповідачі, у зв`язку з чим, 21 лютого 2021 року банком було направлено претензію кредитора до Другої дніпровської державної нотаріальної контори, а 06 липня 2021 року направлено лист-претензію до спадкоємців позичальника відповідачів у справі. Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, а також задоволено заяву позивача про забезпечення доказів і витребувано від Другої дніпровської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції України (м. Дніпро) належним чином засвідчену копію повної спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а також витребувано від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою: [ADDRESS] , станом на 20 жовтня 2020 року. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явився, письмово просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Письмових заяв та/або відзиву від відповідачів не надходило. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг та підписав анкету-заяву № б/н від 03 серпня 2012 року, у якій підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, а позичальнику надано в користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшено до 9\~000,00 грн. (а.с. 37-38). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитним договором № б/н від 03 серпня 2012 року, укладеного між позивачем та [PERSON] , станом на 29 листопада 2021 року становила 5\~410,00 грн., з яких: 5\~410,00 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту (а.с. 11-22). З виписки за договором № б/н за період з 10 вересня 2014 року по 29 листопада 2021 року вбачається, що [PERSON] користувався кредитними коштами (а.с. 23-36). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 22 жовтня 2020 року Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] помер [INFO] (а.с. 78). Положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 25 ЦК України визначено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. За змістом вказаної норми права цивільні обов`язки особи, в тому числі ті, які виникли на підставі договорів та інших правочинів, припиняються з часу смерті боржника. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 21 лютого 2021 року позивачем було направлено претензію кредитора до Другої дніпровської державної нотаріальної контори в порядку ст. 1281 ЦК України за кредитним договором, укладеним з [PERSON] (а.с. 79-80). Крім того, банком 06 липня 2021 року було направлено претензії [PERSON] та [PERSON] щодо їх обов`язку сплатити заборгованість у сумі 5\~410,00 грн. (а.с. 82-85). Разом з тим, заборгованість відповідачами не погашена. Як вбачається з відповідей Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 08 листопада 2022 року №6/5-5652 та від 09 листопада 2022 року №6/5-5742, відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 100-101). Зі спадкової справи № 135/2021, заведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що відповідачі до нотаріуса із заявами про прийняття або відмову від спадщини не зверталися, а спадкова справа відкрита на підставі претензії кредитора (а.с. 114-121). За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з положеннями п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно із ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Статтею 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Пунктом 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» надано роз`яснення, що з урахуванням положень ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. За змістом наведених норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Виникнення у спадкоємців у разі прийняття спадщини обов`язку сплатити заборгованість боржника узгоджується зі змістом статті 1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зазначені положення законодавства забезпечують дотримання балансу прав та інтересів усіх учасників цих правовідносин. Зокрема, спадкоємець, приймаючи спадщину, реалізує свій майновий інтерес щодо набуття у власність спадкового майна, при цьому у нього виникає обов`язок сплатити заборгованість спадкодавця, проте виключно в межах вартості отриманого у спадщину майна. У свою чергу кредитор, укладаючи договори кредитування, може бути упевненим у сплаті йому заборгованості позичальника, у разі його смерті, за рахунок спадкового майна, яке прийняли спадкоємці боржника. Такий принцип регулювання спірних правовідносин ґрунтується на засадах розумності, пропорційності і справедливості та виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна, що призведе до безпідставного погіршення їх майнового стану у зв`язку з виконанням зобов`язання, стороною якого вони не є і згоди на укладення якого не надавали. Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 552/4892/19 та від 09 листопада 2022 року у справі № 295/15702/20. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також в інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підтвердження позовних вимог, позивачем було надано лише копії паспортів позичальника та відповідачів, з яких вбачається, що останні були зареєстровані за однією адресою проживання, а саме: [ADDRESS] . При цьому, слід зазначити, що зареєстроване місце проживання відповідачів та позичальника за однією адресою не є безумовним доказом того, що відповідачі дійсно проживали разом з позичальником, та є особами, які відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину після смерті позичальника. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідачі є спадкоємцями померлого [PERSON] (за законом чи заповітом), а також, що вони постійно проживали за місцем своєї реєстрації на час відкриття спадщини. Крім того, не з`ясовано дійсне коло спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] . Позивачем також не було надано суду підтверджень факту ухилення відповідачів від прийняття спадщини чи отримання ними свідоцтва, та доказів того, що вимога кредитора була отримана відповідачами і залишилася без відповідного реагування. Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивач, пред`являючи позов про стягнення боргу з відповідачів, не надав суду жодних доказів, відомостей щодо прийняття відповідачами спадщини, складу спадкового майна, його вартості або оцінки, з обґрунтованим клопотаннями про витребування вказаних доказів до суду не звертався. Оскільки позивачем не було доведено, що відповідачі є спадкоємцями позичальника, а також не надано документальних підтверджень щодо наявності спадкового майна, одержаного у спадщину, та його вартості, а також доказів на підтвердження того, що спадкодавцю за життя взагалі належало будь-яке рухоме чи нерухоме майно, відтак, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Оскільки позов задоволенню не підлягає, то судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed