Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредіт Партнерс», [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Посилалася на те, що 29.09.2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11398942000. Згідно умов договору позивач для особистих потреб: на придбання квартири отримала кредит у розмірі 126400 доларів США. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 29.09.2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки №94542, предметом якого є квартира [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28.01.2010 року із [PERSON] та [PERSON] було стягнуто солідарно на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1098811 грн. 42 коп. Після ухвалення судового рішення право вимоги за кредитним договром неодноразово переуступалось. Востаннє право вимоги за кредитним договором від 29.09.2008 року перейшло до ТОВ «Кредіт Партнерс» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги №30072021 від 30.07.2021 року. Нещодавно позивачу стало відомо, що її квартира [ADDRESS] була продана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №2640. Так, п.5.2.2 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Вбачається, що ТОВ «Кредіт Партнерс», до якого перейшло право вимоги за кредитним договором та права іпотекодержателя за договором іпотеки, скористалося встановленим домовленістю застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя та продало квартиру [PERSON] . Зазначила, що укладений договір купівлі-продажу не відповідає вимогам Закону та порушує її законні права й інтереси. Зокрема, позивач вважає, що ТОВ «Кредіт Партнерс» неправомірно набуло статусу кредитора за кредитним договором та статусу іпотекодержателя за договором іпотеки, оскільки товариство мало мати ліцензію на вчинення операцій з іноземною валютою. Проте, Національний банк України повідомив, що ним не видавалося на ім`я ТОВ «Кредіт Партнерс» ліцензія на здійснення валютних операцій. Окрім того, вказувала на те, що номінальна вартість прав вимоги, стягнута за рішенням суду (1098811 грн. 42 коп.), значно перевищує ціну їх продажу згідно договору (672167 грн. 50 коп.), що вказує на надання фактором фінансової послуги за плату та є визначальною ознакою договору факторингу. Враховуючи те, що у ТОВ «Кредіт Партнерс» не могло виникнути прав іпотекодержателя за договором іпотеки, у нього відсутні правові підстави для укладення оспорюваного договору, а тому такий договір купівлі-продажу є недійсним. Також зазначила, що ТОВ «Кредіт Партнерс» було порушено вимоги законодавства в частині визначення ціни продажу квартири. Відповідач не узгоджував із нею вартість квартири при укладенні оспорюваного правочину. У такому разі вартість квартири повинна була визначатися на підставі відповідної оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. У випадку проведення такої оцінки вартості нерухомого майна, її було проведено без обстеження квартири, що не відповідає вимогам Закону. Будь-який огляд об`єкту оцінки: квартири, в якій вона проживає, не проводився. А тому виготовлений звіт не може вважатися обгрунтованим. Крім того, ТОВ «Кредіт Партнерс» належним чином не повідомило її про свій намір продати квартиру та не надало їй звіт про розподіл коштів від такого продажу, чим порушило вимоги ст.38 Закону України «Про іпотеку». Так, вона не отримувала від ТОВ «Кредіт Партнерс» повідомлення про те, що у разі неповернення коштів у розмірі 1098811 грн. 42 коп. її квартира буде продана третій особі на підставі іпотечного застереження. Наведені порушення свідчать про недійсність оскаржуваного правочину. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована в [ADDRESS] , укладеного між ТОВ «Кредіт Партнерс» та [PERSON] , від 08.11.2021 року, який зареєстрований в реєстрі за №2640. Також просила стягнути понесені судові витрати. Ухвалою суду від 28.03.2023 року провадження по справі було відкрито та призначеного її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, ухвалою суду від 23.03.2023 року було вжито заходів забезпечення позову у справі. 15.06.2023 року за клопотанням представника позивача від ТОВ «Кредіт Партнерс» витребувано докази. 26.06.2023 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено її розгляд по суті. Представниками відповідачів відзиву на позов подано не було. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримала та підтвердила, викладені в ній обставини. Пояснила суду, що письмової вимоги про усунення порушення за кредитним зобов`язанням [PERSON] не отримувала. Також зазначила, що оцінювачем не оглядалася її квартира, а тому складений звіт не відповідає вимогам Закону. Звіт про оцінку майна, наданий відповідачем, стосується квартири [ADDRESS] , в той час як було відчужено квартиру [ADDRESS] . Крім того, іпотекодержателем звіт про розподіл коштів після продажу предмету іпотеки їй не надсилався. Просила позов задовольнити. Представник відповідачів позов не визнав. Пояснив суду, що 17.09.2021 року позивачу була надіслана письмова вимога про усунення порушень та про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Вказана вимога була отримана нею особисто. Після направлення повідомлення у порядку ст.35 ЗУ «Про іпотеку» ТОВ «Кредіт Партнерс» була замовлена оцінка квартири, що по [ADDRESS] . Згідно звіту вартість квартири становить 1638000 гривень. Вказаний звіт є чинним та відповідає вимогам Закону. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши вступне слово присутніх учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступних висновків. Так, положеннями статті четвертої ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається із змісту поданої до суду заяви, [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Судом було встановлено наступні фактичні обставини справи та спірні правовідносини: Так, 29.09.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту №11398942000 (а.с.13-14). Згідно умов договору позивач отримала кредит у розмірі 126400 доларів США зі сплатою 14,5 % річних та кінцевим строком повернення кредиту 27.04.2029 року. Цільове призначення кредиту: для особистих потреб позичальника, а саме на придбання квартири. Того ж дня, 29.09.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] також було укладено договір іпотеки (нерухомого майна) №94542 (а.с.15-19). Відповідно до умов укладеного договору іпотеки, іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві власності. Ринкова вартість предмету іпотеки становить 720298 гривень. Іпотекою забезпечується повернення кредиту, наданого іпотекодержателем для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку. У пункті 4.1 Договору іпотеки сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі, зокрема, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку». У розділі 5 Договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним із способів звернення стягнення на пердмет іпотеки, зокрема: отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встанровленому Законом України «Про іпотеку». У подальшому, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28.01.2010 року позов АКІБ «УкрСиббанк» було задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1098811 грн. 42 коп. (а.с.20-21). Відповідач ТОВ «Кредіт Партнерс» набуло право вимоги за кредитним договором №11398942000 від 29.09.2008 року та договором іпотеки №94542 на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, договору купівлі-продажу майнових прав №1429/к від 22.05.2019 року, договору купівлі-продажу майнових прав №22052019 від 22.05.2019 року, договору купівлі-продажу прав вимоги №30072021 від 30.07.2021 року (а.с.22-42). Договір купівлі-продажу прав вимоги №30072021 від 30.07.2021 року, укладений між ТОВ «ФК «Гефест» та ТОВ «Кредіт Партнерс», на час розгляду справи судом є чинним та не входить до предмету доказування у межах даного спору. 08.11.2021 року між ТОВ «Кредіт Партнерс» - «продавець» та [PERSON] -«покупець» було укладено договір купівлі-продажу (а.с.111-113). За змістом вказаного договору продавець, діючи відповідно до вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку», розуміючи значення своїх дій без будь-якого примушення, продав, а покупець купила нерухоме майно, розташоване за адресою [ADDRESS] . Квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 99,60 кв.м., в тому числі житловою площею 66,40 кв.м. Зазначене нерухоме майно належить [PERSON] . Право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить іпотекодержателю на підставі: -Іпотечного договору №94542, посвідченого 29.09.2008 року року приватним нотаріусом Хоменко М.О. за №7525; -договору купівлі-продажу майнових прав №1429/к від 22.05.2019 року, договору купівлі-продажу майнових прав №22052019 від 22.05.2019 року, договору купівлі-продажу №30072021 від 30.07.2021 року; -договору про відступлення прав за договором іпотеки від 30.07.2021 року, укладеного між ТОВ «ФК «Гефест» та ТОВ «Кредіт Партнерс». Представник позивача стверджує, що до укладення цього договору іпотекодержателем повідомлено належним чином іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу іпотеки. Відчудження зазначеного нерухомого майна здійснюється за 1638000 гривень, які покупець зобов`язаний сплатити продавцю. Експертана оцінка квартири згідно звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Метрстат груп» 04.11.2021 року, складає 1638000 гривень (а.с.118). При цьому звіт про оцінку майна суб`єктом оціночної діяльності було складено відносно квартири [ADDRESS] . Даючи цінку спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права. Так, відповідно до\~частини першої статті 509 ЦК України\~зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі \~статтями 526,\~530,\~610,\~частиною першою статті 612 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст.575 ЦК Україна). Відповідно до статей\~12\~і\~33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону). Згідно зі\~статтею 36 Закону України «Про іпотеку»\~сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього\~Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим\~Законом\~способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому\~статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому\~статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Згідно ст.38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими\~статтею 42\~цього Закону. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки. Враховуючи принцип свободи договору, саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених\~Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов необхідно виходити з такого. Згідно із частиною першою\~статті 35 Закону України «Про іпотеку»\~у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга\~статті 35 зазначеного Закону). Отже, за змістом частини першої статті\~33\~та частини першої статті\~35 Закону України «Про іпотеку»\~реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої\~статті 35 Закону України «Про іпотеку». Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня\~ 2009 року № 270. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої\~статті 35 Закону України «Про іпотеку»іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Як вбачається з дослідженої судом вимоги про усунення порушень основного зобов`язання від 17.09.2021 року, її було надіслано [PERSON] на дві адреси: [ADDRESS] , а також [ADDRESS] (а.с.116). У вимозі ТОВ «Кредіт Партнерс» повідомило [PERSON] про те, що є іпотекодержателем нерухомого майна: квартири [ADDRESS] . Цим листом іпотекодержатель вимагав сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 26.08.2021 року зазначено у розмірі 8517989 гривень. У порядку ст.ст.35,36 Закону України «Про іпотеку» попереджено, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцяти денного строку ТОВ «Кредіт Партнерс» має намір у пощасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст.38 Закону України «Про Іпотеку». Із досліджених судом квитанцій Укрпошти та трекінгу відслідкування рекомендованого листа видно, що рекомендоване повідомлення №5801805320665 було вручено адресату [PERSON] (а.с.115-117). Відповідно до інформації з Державного ресєтру речових прав на нерухоме майно від 23.12.2022 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.44-46). Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, провадження № 14-144цс18). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Отже, відповідно до частини першої\~статті 388 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій\~статті 388 ЦК України. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої\~статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Таким чином, основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновок, що «набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою». Отже, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не може бути ефективним для захисту його майнових інтересів та не призведе до відновлення порушеного права позивача на належне їй спірне майно. У пунктах 64, 65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зроблено висновок про те, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна, а саме по собі визнання правочину недійсним є неефективним способом захисту, так як не відновлює порушене право. З урахуванням наведеного, у даному спорі позивачем [PERSON] обраний спосіб захисту порушеного права є неефективним і вони мають право захистити свої порушені права шляхом звернення до суду з позовом про витребування спірного майна в порядку\~статті 388 ЦК України. Наведені висновки щодо неефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права також підтверджені Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 450/2410/18 (провадження № 61-19036св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 450/2421/18 (провадження№ 61-6513св21). Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц). На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed