Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» про захист прав споживача фінансових послуг та встановлення відсутності грошових зобов`язань за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з 13.11.2019 р. по 14.11.2019 р. [PERSON] втратила свій паспорт, що підтверджується довідкою ГУ НП у Вінницькій області від 03.12.2019 р. № 3013шр/200/04/19, після чого на її номер телефону почали надходити дзвінки з вимогою погасити кредит, отриманий у ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс» у сумі 2 тисячі грн. Після цього [PERSON] було подано заяву до органів поліції про втрату паспорту та оформлення на її ім`я кредиту невідомими особами. Позивачем було виявлено, що у кредитній історії ТОВ «Українське бюро кредитних історій» міститься інформація про те, що [PERSON] уклала договір позики № 10001211582 від 16.11.2019 р. із ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс», сума кредиту 2000,00 грн., термін кредиту до 07.12.2019 р., на даний час вказана поточна заборгованість 5940,00 грн. Позивач стверджує, що вказаного договору вона не укладала, одних коштів від ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс» не отримувала, в зв`язку з цими обставинами вона неодноразово, в т.ч. письмово зверталась до ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс» з проханням провести перевірку факту укладання договору із [PERSON] . Листом від 23.12.2019 р. відповідач вимагав від [PERSON] сплатити за кредитним договором №10001211582 від 16.11.2019р. борг, який станом на 23.12.2019 р. становив 3430,00 грн. Позивач 21.12.2019 р. та 23.12.2019 р. направляла відповідачу листи із вимогою провести внутрішню перевірку з приводу факту оформлення невідомими особами кредиту на її ім`я після втрати паспорту та надходження погроз їй та її родині. Листом від 02.01.2020 р. ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс» повідомлено [PERSON] про те, що договір № 10001211582 від 16.11.2019 р. буде перевірено внутрішньою службою безпеки та про результати вона буде повідомлена. Позивач стверджує, що на даний час жодних повідомлень про таку перевірку та результати розгляду її заяв [PERSON] від ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс» не отримувала. Інформація про укладення вищевказаного договору та існування заборгованості за ним міститься у кредитній історії [PERSON] , яку веде ТОВ «Українське бюро кредитних історій», зокрема вказано про те, що на даний час міститься інформація про договір 10001211582, тип кредиту - договір позики, дата видачі кредиту 16.11.2019 р., сума кредиту 2000,00, поточна заборгованість 5940,00, поточна прострочена заборгованість 5940,00, валюта UAH, термін кредиту 07.12.2019, кредит відкритий, вид забезпечення - без забезпечення, донор інформації Інвест Фінанс. [PERSON] направляла ТОВ «Українське бюро кредитних історій» заявку про те, що вона не укладала із ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» договір позики № 10001211582, але їй було надано відповідь про те, що ТОВ ««Фінансова Компанія «Інвест Фінанс» не підтвердив те, що договір шахрайський та відсутні правові підстави для задоволення вимог щодо вилучення кредитної історії», що підтверджується скріншотом із сайту ubki.ua. В зв`язку з наявністю такої інформації у кредитній історії порушуються права [PERSON] , а саме у кредитній історії ТОВ «Українське бюро кредитних історій» її кредитний рейтинг становить «0 (дефолт)», позивач не може користуватись кредитними коштами , а саме ПАТ КБ «Приватбанк» заблокував використання позивачем кредитних коштів через негативну історію в інших банках за даними від Бюро кредитних історій, про що ПАТ КБ «Приватбанк» надіслано повідомлення позивачу до особистого кабінету в Приват 24. [PERSON] завжди була сумлінним платником за кредитними договорами та мала бездоганну кредитну історію, що підтверджується витягом з кредитної історії ТОВ «Українське бюро кредитних історій» від 24.03.2023 р., внаслідок чого завжди могла отримувати від фінансових установ кошти в кредит, зараз внаслідок появи недостовірної інформації щодо наявності в неї кредитної заборгованості перед відповідачем, що псує бездоганну кредитну історію позивача, вона позбавлена такої можливості, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Позивач просила встановити відсутність грошового зобов`язання [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , перед товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», код ЄДРПОУ 40284315 за договором позики № 10001211582 від 16.11.2019 року та стягнути із відповідача 12 000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.05.2023 року в справі відкрите спрощене позовне провадження. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.05.2023 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів від відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс», які стосуються предмета спору, мають значення для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги позовної заяви, необхідні для підтвердження фактів укладання чи неукладання договору позики №10001211582 від 16.11.2019р. між позивачем та відповідачем та отримання чи не отримання позивачем кредиту в розмірі 2000,00 грн. за вказаним договором. Поштове відправлення із ухвалами суду про відкриття провадження в справі та про витребування доказів від 12.05.2023р., з копією позовної заяви із доданими до неї документами відповідачем отримано 30.05.2023р., що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про відкриття провадження в справі. У встановлений ухвалою строк відзив на позов від відповідача не надійшов, а також відповідач не виконав ухвалу суду про витребування доказів. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові докази в справі та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до довідки ГУ НП у Вінницькій області від 03.12.2019 р. №3013шр/200/04/19 в період з 13.11.2019 р. по 14.11.2019 р. [PERSON] втратила свій паспорт громадянина України. З довідкової інформації ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вбачається, що в кредитній історії [PERSON] наявна інформація про укладення нею договору позики №10001211582 від 16.11.2019 р., в період коли паспорт вибув із її володіння, з ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс», сума кредиту 2000,00 грн., термін кредиту до 07.12.2019 р., на даний час поточна заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс» становить 5940,00 грн. Відповідно до листів від 23.12.2019 р. відповідач вимагає від [PERSON] сплатити за кредитним договором №10001211582 від 16.11.2019р. борг, який станом на 23.12.2019 р. становив 3430,00 грн. [PERSON] 21.12.2019 р. та 23.12.2019 р. направляла відповідачу листи з вимогою провести внутрішню перевірку з приводу факту оформлення невідомими особами кредиту на її ім`я після втрати паспорту та надходження погроз їй та її родині від представників фінансової компанії. Листом від 02.01.2020 р. ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс» повідомлено [PERSON] , про те, що договір № 10001211582 від 16.11.2019 р. буде перевірено внутрішньою службою безпеки. Станом на день подання позову відповідь про результати перевірки позивачу не надійшла. На адвокатський запит від 14.04.2023 р. ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс» жодних документів, що стосуються обставин оформлення вищевказаного договору позики громадянкою [PERSON] не надало. Крім того, позивач ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс» не виконав ухвалу суду про витребування доказів та не надав суду докази укладення договору позики №10001211582 від 16.11.2019р. з відповідачем [PERSON] та не надав доказів отримання позивачем позики в розмірі 2000,00 грн. за вказаним договором. За змістом статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Вказана правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 р. у справі № 145/2047/16-ц. Також у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01. 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Внаслідок наявності інформації у кредитній історії [PERSON] , яку веде ТОВ «Українське бюро кредитних історій», про наявність укладеного договору позики №10001211582 від 16.11.2019 р. із ТОВ «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс», сума кредиту2000,00 грн., термін кредиту до 07.12.2019 р. із поточною простроченою заборгованістю 5940,00 грн. порушуються права позивача як споживача фінансових послуг на отримання кредитних коштів від фінансових установ. Крім цього, вказана інформація є недостовірною та її наявність псує бездоганну кредитну репутацію позивача. Відповідно до норм ст. 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» бюро вилучає з кредитної історії інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними. Пунктом другим частини першої ст. 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» передбачено, що кредитна історія містить таку інформацію: відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії: а) відомості про кредитний правочин та зміни до нього (номер і дата укладання правочину, сторони, вид правочину); б) сума зобов`язання за укладеним кредитним правочином; в) вид валюти зобов`язання; г) строк і порядок виконання кредитного правочину; ґ) відомості про розмір погашеної суми та остаточну суму зобов`язання за кредитним правочином; д) дата виникнення прострочення зобов`язання за кредитним правочином, його розмір і стадія погашення; е) відомості про припинення кредитного правочину та спосіб його припинення (у тому числі за згодою сторін, у судовому порядку, гарантом тощо); є) відомості про визнання кредитного правочину недійсним і підстави такого визнання. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням належить розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 р. у справі №912/1856/16, від 14.05.2019 р. у справі №910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 року по справі № 686/15033/17. Статтею 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становище, яке існувало до порушення. Встановлення судом відсутності зобов`язання позивача перед відповідачем за договором позики, внаслідок неукладення такого договору, буде ефективним способом захисту, який відновить становище позивача, яке існувало до порушення її прав внаслідок появи недостовірної інформації щодо її невиконаних кредитних зобов`язань у кредитній історії ТОВ «Українське бюро кредитних історій», оскільки рішення суду буде підставою для вилучення ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформації про неукладений договір позики із кредитної історії позивача. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Однак, відповідно до змісту ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідач має довести надання позичальнику грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором позики/кредитним договором. Відповідачем у даній справі не надано доказів отримання позивачем позики чи кредитних коштів. Крім того, відповідачем не було повідомлено про неможливість надання таких доказів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6, п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Вирішуючи цю справу, судом прийняті до уваги висновки Верховного Суду, викладені зокрема: у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 р. у справі № 145/2047/16-ц, від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 р. у справі № 912/1856/16, від 14.05.2019 р. у справі № 910/11511/18, від 24.02.2021 р. у справі № 686/15033/17. На підтвердження отримання позики/кредиту, наявності заборгованості позивача перед відповідачем за договором позики/кредитним договором не надано жодного доказу, які б підтвердили про наявність повідомленої відповідачем заборгованості, тобто були б достатніми для встановлення обставин, які входять до предмета доказування саме відповідачем. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню, оскільки враховуючи доводи та докази, надані позивачем про неможливість вчинення нею 16.11.2019 р. правочину - договору позики № 10001211582 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Інвест Фінанс» через втрату паспорта громадянина України на її ім`я, що підтверджується наданими позивачем доказами, а також ненадання відповідачем жодних доказів на доведеність події - вчинення оспорюваного правочину, суд прийшов до висновку про відсутність події вчинення вищевказаного правочину, що відповідно має наслідком відсутність зобов`язання [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , перед товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», код ЄДРПОУ 40284315 за договором позики №10001211582 від 16.11.2019 р. внаслідок неукладення такого договору. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Судові витрати у справі складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000, 00 грн. Представником позивача подано детальний опис робіт (наданих послуг) за договором про надання професійної правничої допомоги від 14.04.2023 року. Такі витрати складаються з: 3000, 00 грн. за підготовку та написання позовної заяви, 1000 грн. за надання усних консультацій, 8000 грн. за представництво інтересів позивача в суді першої інстанції. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку та написання позовної заяви, надання усних консультацій, представництво інтересів позивача в суді першої інстанції, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи лише має бути сплачено. Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved