Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

В травні 2023 року представник позивача звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що [PERSON] звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 20.12.2011 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт на умовах, визначених Договором. Банк виконав покладені на нього обов`язки в повному обсязі. При цьому, відповідач порушив умови стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, в зв`язку з чим станом на 26.03.2023 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 41739,69 гривень, що складається з: 34147,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7592,15 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Враховуючи наведене, просить суд, стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 20.12.2011 року в розмірі 41739,69 гривень, а також судові витрати по справі у розмірі 2684,00 гривень. /14.06.2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»/. Ухвалою судді від 29.06.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до розгляду. (а.с 83-84) Користуючись правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, 11.07.2023 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що відповідно до позову за відповідачем наявна заборгованість за тілом кредиту в розмірі 34147,54 гривень. Водночас, відповідно до наданих позивачем документів, відповідач не лише погасив заборгованість, а ще й здійснив переплату. Так, відповідно до Роздруківки наданої Позивачем, вбачається, що Відповідач по тілу кредиту сплатив кошти в сумі 74458,09 грн. Заборгованість за тілом кредиту 34147,54 грн. Заборгованість за простроченими відсотками 7592,15 грн. Загальна заборгованість за наданим кредитом 41739,69 грн . Однак з таким судженням не можливо погодитися, оскільки відповідно до матеріалів справи, що подані Позивачем, заборгованість по тілу кредиту підтверджується: копією анкети-заяви від 20.12. 2011 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку та розрахунок заборгованості. Так, Позивач просить, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.? Окрім цього, Позивач надаючи розрахунок заборгованості чітко зазначає, що Відповідачем сплачено за весь час тіло кредиту в розмірі 74458,09 грн. Тобто заявляючи вимогу Позивач, враховує проценти по тілу кредиту, що суперечить чинному законодавству, оскільки Віддповідач не підписував жодних умов, що регламентують нарахування пені, процентів, штрафів тощо. Таким чином Позивачем не вірно було розраховано заборгованість, а скоріше всього відсутність такої заборгованості Відповідача, так Відповідачем було сплачено тіло кредиту в розмірі 74458,09 грн., а тіло кредиту становить 34147,54 грн , всі інші розрахунки є процентами на тіло кредиту. Отже, Відповідачем переплачено Позивачу 40 310, 55 грн., та має бути повернуто Відповідачу. Також відповідач зазначає, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (від 20.12.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. При цьому, позивачем не надано доказів, що саме з цими умовами та тарифами був ознайомлений відповідач, після чого підписав їх. Наданий позивачем розрахунок не є належним доказом, оскільки не надано первинних бухгалтерських документів, а виписка по рахунку оформлена з порушенням чинного законодавства, що викликає сумнів у їх достовірності. Окрім того, здійснення позивачем списання коштів з рахунку відповідача без волевиявлення останнього, або без його схвалення не може вважатись добровільним погашенням боргу. Представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову та стягнути з АТ КБ «Приватбанк», на користь [PERSON] , витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн.(а.с. 92-101) 24 липня 2023 року до суду від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 20.12.2011 року. На підставі даної заяви, що разом з Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які розташовані на банківському сайті www.privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг, відповідачу було відкрито картковий рахунок. При укладанні Договору виконано всі вимоги чинного законодавства, а тому він є чинним. Надані банком докази підтверджують факт укладання кредитного договору. З виписки по рахунку чітко видно, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, яким остання користувалася, частково сплачувала заборгованість за договором. Вказана виписка та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами. Також представник позивача вважає безпідставними посилання відповідача на постанову Верховного Суду по справі № 6-16цп15, оскільки ознайомлення відповідача з умовами кредитування підтверджено підписанням анкети-заяви. Позивачем надано до суду витяг з Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом від 06.03.2010 року, з якими і була ознайомлена відповідач під час підписання анкети-заяви. При цьому, відповідач до певного часу належно виконував покладені на неї зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що остання знала про умови кредитування та була ознайомлений з ними. Тому, представник АТ КБ «ПриватБанк» з посиланням на обставини, викладені у відповіді на відзив, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. (а.с. 103-119) 18 серпня 2023 року представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь на відзив в яких звернув увагу, що підпис Відповідача міститься лише в анкеті-заяві, та відсутній в Тарифах й Умовах та правилах надання банківських послуг, що вказує на відсутність доказів того, що між банком і позичальником досягнуто всіх домовленостей, зокрема, й щодо сплати процентів. До правовідносин, що виникли між сторонами неможливо застосувати положення ст. 634 ЦК України, оскільки не дотримано всіх умов укладення договору приєднання. (а.с. 125-129) Позивач в судове засідання свого представника не направив, до позовної заяви додано клопотання про розгляд справи за відсутності представника банку, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підтримав в повному обсязі. (а.с.7) Відповідач у судове засідання не з`явився, представника не направив. Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій також зазначив, що просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 20.12.2011 року [PERSON] звернулася до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н (далі - Анкета-заява). (а.с.20) 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічне акціонерне товариства комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Як вбачається із вищевказаної Анкети-заяви, яка датована 20.12.2011 року, остання містить анкетні дані [PERSON] та її підпис. Крім того, у ній вказано, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг, а також те, що вона ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб, Пам`яткою клієнта і Тарифами які надані їй для ознайомлення. Інших відомостей, зокрема, щодо бажаного типу картки та розміру кредитного ліміту, відсотків за користування кредитними коштами, розміру пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, строку дії картки і строку повернення кредиту (користування ним), Анкета-заява не містить. До Анкети-заяви, АТ КБ «Приватбанк» додав копію Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , копію Довідки про видані [PERSON] картки; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року; розрахунок заборгованості; виписку за договором № б/н за період з 30.09.2008 р. по 01.01.2023 р., на ім`я відповідача; копію паспорту відповідача. Як вбачається з копії Довідки про надані кредитні картки, відповідач отримала наступні кредитні картки: [NUMBER] дата відкриття 29.09.2008 р., термін дії 12/11 (Універсальна), [NUMBER] дата відкриття 07.09.2010 р., термін дії 08/14 (Універсальна mini), [NUMBER] дата відкриття 20.12.2011 р., термін дії11/15 (Універсальна), [NUMBER] дата відкриття 23.10.2013 р., термін дії 07/17 (Універсальна GOLD), [NUMBER] дата відкриття 10.08.2017 р., термін дії 06/21 (Універсальна GOLD), [NUMBER] дата відкриття 15.04.2021 р., термін дії 11/24 (Універсальна GOLD). (а.с. 19) Відповідачем використовувались дані картки, за допомогою яких відбувалося зняття коштів та їх повернення, що підтверджується розрахунками заборгованості за договором № б/н від 20.12.2011 року, укладеним між ПРИВАТБАНК та клієнтом - [PERSON] , а також випискою по рахунку останньої. (а.с. 8-17, 55-73) Відповідно до Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , останній неодноразово було змінено кредитний ліміт, а саме: 23.10.2013 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 6500,00 гривень; 26.10.2013 року збільшено кредитний ліміт до 7500,00 гривень; 19.07.2017 року збільшено кредитний ліміт до 13000,00 гривень; 19.10.2017 року збільшено кредитний ліміт до 15000,00 гривень; 06.08.2018 року збільшено кредитний ліміт до 20000,00 гривень; 24.02.2019 року збільшено кредитний ліміт до 22000,00 гривень; 26.06.2019 року збільшено кредитний ліміт до 23500,00 гривень; 15.04.2021 року збільшено кредитний ліміт до 24000,00 гривень; 13.09.2021 року збільшено кредитний ліміт до 29000,00 гривень; 14.01.2022 року збільшено кредитний ліміт до 33000,00 гривень; 26.12.2022 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн. (а.с.18) Спір виник внаслідок порушення відповідачем зобов`язань у частині повернення кредитних коштів і наявності/відсутності підстав для стягнення заявленої АТ КБ "Приватбанк" заборгованості за кредитом. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за договором №б/н від 20.12.2011 року, станом на 26.03.2023 року становить 41739,69 гривень, з яких: 34147,54 грн. - заборгованість за кредитом; 7592,15 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, сторонами якого є суб`єкт господарювання та фізична особа. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Мета договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник. У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому. Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. Відтак, у законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку - АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент підписання сторонами Анкети-заяви, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, а саме: заборгованість за тілом кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) та заборгованість за відсотками за користування кредитом. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд зазначає наступне. У підписаній відповідачем Анкеті-заяві про надання банківських послуг Приватбанку від 20.12.2011 року, на яку посилається банк у позовній заяві, відсутні відомості про бажаний тип картки, строк її дії та строк повернення кредиту (користування ним). Також відсутні умови договору про розмір відсотків, що нараховуються за користування кредитними коштами та сплати інших платежів. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20.12.2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: www.privatbank.ua, як невід`ємні частини кредитного договору. Водночас, додані до позовної заяви копії Умови та Правила надання банківських послуг, як і Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», не містять підпису позичальника. Відтак, суд констатує, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови кредитування розумів відповідач, був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та саме у зазначеному в доданих банком до позовної заяви документах, розмірах і порядках нарахування. У постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Посилання представника позивача на неможливість врахування вказаної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої за результатами розгляду справи № 342/180/17, судом відхиляються, оскільки обставини вищевказаної справи та обставини даного спору є тотожними. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеній у постанові у справі № 753/6301/18 (провадження № 61-15657св19) від 15 липня 2020 року. Разом з тим, суд зауважує, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. З огляду на вищевикладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату відсотків, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками у сумі 7592,15 грн., не підлягають задоволенню. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача тіла кредиту, суд виходить з наступного. За загальним правилом тіло кредиту - це та сума коштів, яку позичальник отримав від банку. У цю суму не входять відсотки за кредитом, комісійні, пеня і штрафи через прострочення, витрати на оформлення паперів за кредитом, страховка тощо. На відміну від кредитних договорів, за якими загальний розмір кредиту надається відразу (одноразово), в договорі про надання споживчого кредиту у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку (за яким позичальник має можливість використовувати ліміт частинами з правом подальшого використання вільного залишку ліміту, а у разі повного повернення коштів до закінчення строку кредитування - повторно отримати кредит (зняти кошти) або його частину в межах ліміту), - розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені, а тому сукупна сума всієї заборгованості за тілом кредиту може включати в себе заборгованість за частиною кредиту, строк сплати якої не закінчився (поточне тіло кредиту), та/або заборгованість за частиною кредиту, яка не була повернута в обумовлений термін (прострочене тіло кредиту). У відповідності до наданого позивачем розрахунку, розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту становить 34147,54 гривень. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписка по картковому рахунку, що наявна в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості відповідача за тілом кредиту та повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. З наданої банком Виписки за договором № б/н за період з 30.09.2008 до 01.01.2023 вбачається, що [PERSON] користувалася кредитними картками, починаючи з 30.09.2008 року. При досліджені вказаної Виписки судом встановлено, що за період з 30.09.2008 року до 15.03.2022 року відповідачем використувавилися кредитні кошти та поверталися кошти, баланс на кінець періоду - 41739,69 гривень. При цьому, судом беруться до уваги кредитні операції, щодо яких матеріали справи не містять доказів того, що сторони погодили проведення таких банківських операції та узгодили порядок і умови надання таких послуг, у вигляді списання за рахунок кредитного ліміту: відсотків за користування кредитом , списання інших платежів (комісії за обслуговування). Також по рахунку відповідача періодично було здійснено операції «Автоматичне погашення простроченої заборгованості» та «погашення обов`язкового платежу», складові вартості яких невідомі, оскільки відсутні в наданих позивачем документах. Таким чином, тіло кредиту, збільшене за рахунок списання вказаних сум, та банком безпідставно нараховувалися відсотки. Окрім того, судом враховується, що з відповідача також систематично стягувалась комісія за користування кредитними коштами. Однак, з урахуванням наведених вище обставин, встановлено, що позивачем не надано доказів, що розмір, порядок і умови надання таких послуг, у вигляді списання за рахунок кредитного ліміту комісії, також було погоджено сторонами. Отже, з розрахунку та виписки, наданих позивачем, щодо руху коштів на кредитній картці, вбачається, що грошові кошти на картковий рахунок вносились, відповідачу були нараховані відсотки, проводилось автоматичне списання процентів та комісії за користування кредитним лімітом й за обслуговування, за рахунок збільшення заборгованості по тілу кредиту, автоматично погашалась його заборгованість, проводилось автоматичне погашення простроченої заборгованості. Відтак, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом розміру заборгованості, не відображає реального руху коштів по картковому рахунку [PERSON] , оскільки реально отриманої відповідачем суми кредитних коштів від банку з моменту підписання кредитного договору, він не містить, та його правильність перевірити неможливо. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є його обов`язком, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Разом з тим, встановлені в ході судового розгляду обставини вказують на те, що розмір заборгованості, заявлений позивачем, визначений усупереч вимогам закону та умовам договору, та останнім не надано достовірних доказів, а отже, й не підтверджено факту наявності непогашеної заборгованості у відповідача за тілом кредиту у вказаній сумі. З урахуванням наведеного, враховуючи, що Умови та Правила надання банківських послуг відповідачем не підписані; Анкета-заява не містить умови про фінансування за рахунок кредитних коштів (зарахування до тіла кредиту) заборгованості за процентами, суд дійшов висновку, що підстави для стягнення з відповідача на користь банку суми, заявленої як заборгованість за тілом кредиту та простроченими відсотками, відсутні. Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року, § 58). Інші аргументи та доводи сторін специфічними, доречними, важливими та суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не здатні вплинути на рішення суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Крім того, у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 15000,00 грн. та витрати на правову допомогу по підготовці заперечень у розмірі 10000,00 грн. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц). Судові витрати понесені відповідачем [PERSON] підтверджуються наявними в матеріалах справи наступними документами: Договором № 08/07/23 про надання правової допомоги від 08.07.2023 року; Актом прийому-передачі наданих послуг від 08.07.2023 року та розрахунком витрат. Відповідно до п. 4.1 Договору про надання правничої допомоги №08/07/23 від 08.07.2023 року клієнт оплачує адвокату гонорар в сумі, передбаченою у додатковій угоді до Договору. Відповідно до п. 4.2 Договору про надання правничої допомоги №08/07/23 від 08.07.2023 року за результатами надання юридичної допомоги складається акт. В акті вказується обсяг наданої юридичної допомоги та її вартість. Згідно підписаного акта від 08.07.2023 про надання правової допомоги, сторони підтвердили послуги надані в обумовленому обсязі, зокрема: надання відповідачу консультації з правових питань щодо розгляду справи в суді, вироблення правової позиції (1 год.) 2500,00 грн., опрацювання позовної заяви та матеріалів справи з метою вироблення можливих правових позицій для підготовки відзиву, написання відзиву (1 год.) 2500,00 грн., підготовка відзиву та їх направлення сторонам та в суд (разом з поштовими витратами) (2 год.) 5000,00 грн., участь у судовому засіданні (1 год.) 5000 грн. Загальна вартість наданої правничої допомоги склала 15000,00 грн. Зауваження до виконаних послуг у клієнта відсутні. Згідно підписаного акта від 16.08.2023 про надання правової допомоги, сторони підтвердили послуги надані в обумовленому обсязі, зокрема: опрацювання відзиву та матеріалів до відзиву з метою вироблення можливих правових позицій для підготовки запереченя (1 год.) 2500,00 грн., підготовка заперечень та їх направлення сторонам та в суд (разом з поштовими витратами) (1 год.) 2500,00 грн., участь в судовому засіданні (1 год.) 5000, 00 грн. Загальна вартість наданої наданої допомоги склала 10000,00 грн. Зауваження до виконаних послуг у клієнта відсутні. Отже, встановлено, що в договорі про надання правничої допомоги №08.07.2023 від 08.07.2023 р., який укладений між [PERSON] та адвокатом Гаращук Сергієм Вікторовичем, акту прийому-здачі наданих послуг по договору про надання правничої допомоги від 08.07.2023 року, акту прийому-здачі наданих послуг по договору про надання правничої допомоги вуд 16.08.2023 року сторони належним чином визначили розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків клієнта з адвокатом. В своїй постанові, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Такий же правовий висновок містяться і постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18. Так, у Рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07 ) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені. Такий висновок ЄСПЛ також викладений у вже зазначеному вище рішенні у справі «Савін проти України» ( Заява № 34725/08). Отже, [PERSON] доведено понесення витрат на правову допомогу при розгляді вищевказаної справи в розмірі 25000,00 гривень. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Так, від представника позивача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, оскільки заявлена представником відповідача сума витрат на правову допомогу значно перевищує встановлені діючим законодавством на нормативно-правовими актами граничний розмір компенсації витрат на правничу допомогу, є неспівмірною та не є пропорційною щодо витраченого часу, не є доведеною, що була фактичною та неминучою. А тому, представник позивача просив зменшити до мінімально розумної суми, що підлягає компенсації відповідно до чинного законодавства. Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18). Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15, від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, де визначено, що за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved