Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 200411801 від 17.12.2015 року у розмірі 77125,62 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 17.12.2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем укладено кредитний договір № 200411801, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 33067,03 гривень на строк до 17.12.2017 року. Проте, відповідач неналежним чином виконує свій обов`язок з повернення коштів, внаслідок чого станом на 10.02.2023 року розмір заборгованості становить 77125,62 гривень, з яких 26156,23 гривень - заборгованість за кредитом, 50969,39 гривень - заборгованість за відсотками. Як новий кредитор у зобов`язанні згідно договору про відступлення прав вимоги дану суму просить стягнути в примусовому порядку. Відповідач не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Зазначає про недоведеність факту укладення кредитного договору, факту надання коштів, факту відступлення права вимоги і наявності заборгованості, а надані позивачем докази є неналежними. Крім того, позивач не повідомляв відповідача про зміну кредитора у зобов`язанні. Просить у задоволенні позову відмовити. Окремо подав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки умовами кредитного договору передбачено обов`язок відповідача погашати кредит щомісячними платежами, останній з яких мав бути здійснений до 17.12.2017 року. У відповіді на відзив позивач наводить аргументи, аналогічні мотивам позову, крім цього зазначає, що у зв`язку з судовими спорами щодо набуття права вимоги позивач лише на початку 2023 року отримав всі необхідні документи для пред`явлення позову. Крім того, у зв`язку із запровадженням в Україні карантинних обмежень строк позовної давності продовжився на строк карантину. Окремою заявою просить визнати причини пропуску строку позовної давності поважними і поновити його. У запереченні на відповідь на відзив відповідач наводить аргументи, аналогічні мотивам відзиву. Позовна заява поступила до суду 10.02.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 06.03.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. За відповідним клопотанням представника відповідача судові засідання проводились в режимі відеоконференції, про що суд постановляв відповідні ухвали. Також, за відповідним клопотанням представника відповідача, суд відповідною ухвалою від 29.05.2023 року витребував у позивача для дослідження оригінали наступних документів, а саме: заяву (оферту) від 17.12.2015 року № 200411801; анкету від 17.12.2015 року № 2138678; довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту від 17.12.2015 року б/н; графік платежів до кредитного договору № 200411801 від 17.12.2015 року; згоду суб`єкта персональних даних від 17.12.2015 року б/н; детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № 200411801 від 17.12.2015 року. Оригінали зазначених документів, окрім як детального розрахунку заборгованості, надійшли на адресу суду 21.06.2023 року. Відносно неможливості надати детальний розрахунок заборгованості представник позивача надав відповідні письмові пояснення, зазначаючи, що така інформація становить таємницю банківського рахунку, доступ до якої є лише у сторін кредитного договору, а позивач не є стороною кредитного договору. Іншою ухвалою від 29.05.2023 року, суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення у справі фототехнічної експертизи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, не повідомила суд про причини неявки. Разом з тим, подала суду заяву про розгляд справи без її участі, просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, також наголосив на заяві про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що 17.12.2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем укладено кредитний договір № 200411801, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 33067,03 гривень на строк до 17.12.2017 року. На підтвердження факту укладення кредитного договору сторонами підписано заяву (оферту) від 17.12.2015 року № 200411801; анкету від 17.12.2015 року № 2138678; довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту від 17.12.2015 року б/н; графік платежів до кредитного договору № 200411801 від 17.12.2015 року; згоду суб`єкта персональних даних від 17.12.2015 року б/н. Копії зазначених документів, що звірені судом з оригіналами, долучені до матеріалів справи. Зазначені оригінали документів судом були досліджені під час судового розгляду (а.с.13-14, 15, 20, 21, 51). Відповідно до договору про відступлення прав вимоги № 7-БМ від 20.07.2020 року (а.с.52-55) та витягу з додатку до цього договору (а.с.10), ПАТ «Банк Михайлівський» відступив ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачем. Згідно витягу з додатку до цього договору, загальний розмір заборгованості за кредитним договором (без урахування штрафів та пені) становить 77125,62 гривень, з яких заборгованість по тілу кредиту 26156,23 гривень, заборгованість за відсотками 50969,39 гривень. Позивач направив відповідачу відповідну претензію щодо повернення боргу (а.с.7-8). Вбачається, що така претензія залишена без задоволення. З метою стягнення заборгованості за кредитним договором позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про обсяг відповідальності відповідача за неналежне виконання умов укладеного договору. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Таким чином, обов`язок щодо повернення коштів за кредитним договором має абсолютний характер і його невиконання можливо виключно у визначених законом випадках. Положенням частини першої статті 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Всупереч цій нормі відповідач не надав жодного доказу про те, що грошові кошти насправді ним не були одержані або були одержані в меншій кількості. Відповідач також не надав доказів щодо повернення кредитних коштів і тому, вимогу щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту суд визнає обґрунтованою, не приймаючи при цьому до уваги аргументи відповідача про недоведеність позову в цій частині, оскільки суду надано на дослідження оригінали підписаних сторонами документів, відповідно до яких відповідач погодився зі всіма умовами договору, про що поставив свій підпис. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тобто, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 зазначено, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Таким чином, зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи презумпцію правомірності укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» договору про відступлення права вимоги, такий договір у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором прав і обов`язків сторін. Тому, аргументи сторони відповідача щодо відсутності доказів про відступлення прав вимоги суд відкидає. Також не має правового значення при вирішенні цієї справи аргументи відповідача щодо неотримання ним повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні, оскільки за змістом частини другої статті 517 ЦК України боржник не звільняється від виконання своїх зобов`язань, а має лише право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, сформованих у справі № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018 року) якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Відповідно до графіку платежів відповідач зобов`язався до 17 числа поточного місяця сплачувати щомісячний платіж у розмірі 2445,0 гривень, з яких 1378,16 гривень для погашення заборгованості за тілом кредиту. Останній платіж за тілом кредиту в сумі 1369,35 гривень мав бути здійснений 17.12.2017 року. Відтак, строк позовної давності для вимоги про сплату останнього платежу сплив 17.12.2020 року, тоді як позовна заява подана до суду 10.02.2023 року. Разом з тим постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався та з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 тривав до 30.06.2023 року. Законом України від 30.03.2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Відповідно до графіку платежів, відповідач зобов`язаний був здійснити один з платежів до 17.03.2017 року. Строк позовної давності для цього платежу завершився 17.03.2020 року, проте, з урахуванням запровадженого в Україні карантину з 12.03.2020 року цей строк продовжився до 30.06.2023 року. Для всіх наступних платежів, які необхідно було здійснити після 17.03.2017 строк позовної давності також є продовженим до 30.06.2023 року, а для тих, які необхідно було здійснити до 17.02.2017 і раніше - пропущеним, оскільки він завершився 17.02.2020 і раніше, тобто ще до запровадження в Україні карантину. Згідно графіку платежів, починаючи з 17.03.2017 року відповідач зобов`язаний був здійснити дев`ять щомісячних платежів за тілом кредиту у розмірі 1378,16 гривень та останній у розмірі 1369,35 гривень, а всього - 13772,79 гривень. Оскільки позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і пред`явленими в межах строку позовної давності, таку суму слід стягнути з відповідача в примусовому порядку. В іншій частині позовної вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту суд відмовляє у зв`язку пропуском строку позовної давності, не вбачаючи при цьому поважних причин його пропуску, оскільки за змістом статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Більше того, позивач набув право вимоги за договором про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 року (а.с.52-55), а суд відмовив у задоволенні лише тієї частини позовних вимог, строк позовної давності за якими сплив 17.02.2020 року і раніше. Що ж стосується вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 50969,39 гривень, в її задоволенні належить відмовити. Так, за правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час розгляду справи № 760/6034/16-ц (постанова від 15.02.2023) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: partial