Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушка Оксана Олексіївна про визнання недійсним договору. В обґрунтування доводів позову зазначає, що укладаючи оспорюваний договір дарування частки нежилої будівлі від 30.09.2016 року відповідач [PERSON] діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно позивачки, оскільки договір укладений для уникнення сплати боргу з повернення коштів отриманих за нікчемним договором, та уникнення у майбутньому виконання судового рішення, яким в подальшому з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 1\~608\~566,00 грн. Крім того, зазначає, що на момент укладення оспорюваного договору ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 29.09.2016 року встановлені обтяження, що забороняли розпорядження належним відповідачу нерухомим майном. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2020 року справу прийнято до розгляду, провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду за привалами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2020 року задоволено заяву представника позивачки про забезпечення позову. Накладено арешт на частину нежитлової будівлі загальною площею 591,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101086951101), що належить на праві власності [PERSON] та заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно зазначеної частки об`єкта нерухомого майна. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2021 року задоволено частково заяву представника відповідачки про витребування доказів. Витребувано у приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушки Оксани Олексіївни (Київська область, м. Ірпінь, вул. Грибоєдова, буд. 13) належним чином посвідчені документи на підставі яких, проведено нотаріальне посвідчення договору дарування частки нежилої будівлі від 30.09.2016 року, між [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний номер 5590. У задоволені решти вимог клопотання відмовлено. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 січня 2022 року задоволено заяву представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ірпінському міському суду Київської області доручено забезпечити проведення відеоконференції за участю представника відповідача. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2022 року підготовче провадження по справі закрито та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті. 22 лютого 2023 року від представника позивачки до суду надійшло клопотання про витребування доказів - належним чином посвідчені документи на підставі яких, проведено нотаріальне посвідчення договору дарування частки нежилої будівлі від 30.09.2016 року, між [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний номер 5590 у Київського державного нотаріального архіву, оскільки, як повідомив представник позивачки приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушка Оксана Олексіївна припинила нотаріальну діяльність 06.02.2023\~р., а нотаріальні провадження передана на зберігання до Київського державного нотаріального архіву Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2023 року задоволено заяву представника позивачки про витребування доказів. Витребувано у Київського державного нотаріального архіву належним чином посвідчені документи на підставі яких, Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушкою Оксаною Олексіївною посвідчено договору дарування частки нежилої будівлі від 30.09.2016 року, між [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний номер 5590. 31.03.2023 року від Київського державного нотаріального архіву надійшов лист від 21.03.2023 року вих. 689/01-21, що приватний нотаріус Ірпінського нотаріального округ Калинушка Оксана Олексіївна не передавала документи нотаріального діловодства та архіву на державне відповідальне архівне зберігання до Київського державного нотаріального архіву. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2023 року задоволено заяву представника позивачки про витребування доказів. Витребувано у Київського обласного державного нотаріального архіву належним чином посвідчені документи на підставі яких, Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушкою Оксаною Олексіївною посвідчено договору дарування частки нежилої будівлі від 30.09.2016 року, між [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний номер 5590. 21 березня 2023 року від Київського обласного державного нотаріального архіву до суду надійшли належним чином посвідчені документи на підставі яких, Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушкою Оксаною Олексіївною посвідчено договору дарування частки нежилої будівлі від 30.09.2016 року, між [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний номер 5590. У судове засідання призначене на 22 серпня 2023 року сторони не з`явились. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Інші учасники справи про дату та час судового засідання сповіщені належним чином. 20.06.2022 року до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідачів та їх представника, в позові просить відмовити (т.1 а.с. 219-220). Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи. Як неодноразово зазначав Верховний Суд України, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Таким чином, дослідивши матеріали справи ,суд приходить до висновку про необхідність розглядати справу за наявними матеріалами. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.\~2 ст.\~247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши зміст позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини. Судом встановлено, що 30 вересня 2016 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частки нежилої будівлі, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушкою Оксаною Олексіївною за реєстровим №\~5590, відповідно до умов якого дарувальник передає безоплатно у власність, а обдаровувана приймає як дарунок частку нежилої будівлі. Відповідно до відомостей ЄДР право власності на вищезазначене майно зареєстроване за відповідачкою 30 вересня 2016 року о 14:44:59 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31664196 від 30.09.2016 20:03:32. Судом встановлено, що 30.09.2016 року об 11:36:43 в ЄДР уже містився запис про обтяження (арешт) нерухомого майна боржника [PERSON] , внесений на підставі постанови Ірпінського міського ВДВС ГТУЮ у Київській області про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження №\~52426969 від 30 вересня 2016 року на виконання ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 29 вересня 2016 року у справі №\~367/7270/16-ц. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31651209 прийняте 30 вересня 2016 року об 11:37:00. Судом також встановлено, що у провадженні судів знаходиться справа №\~367/8159/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів. Постановою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №\~367/8159/16-ц касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 06 серпня 2018 року скасовано. Позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів задоволено частково Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] у повернення платежу 1 608 566,00 грн. У позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів відмовлено. Справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, у частині вирішення позовних вимог про стягнення у відшкодування одержаних доходів, внаслідок користування коштами отриманих без достатніх правових підстав, направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Судами у справі №\~367/8159/16-ц зокрема встановлено такі фактичні обставини справи: "14 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені якого діяв за довіреністю [PERSON] , укладено попередній договір. Згідно з умовами договору сторони зобов`язались у строк до 14 травня 2014 року укласти договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Договір укладено в письмовій формі, проте не було посвідчено нотаріально. Вказані обставини сторони у справі визнають. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04 грудня 2015 року встановлено, що кошти передані [PERSON] за розписками від 28 квітня 2014 року та від 14 травня 2014 року [PERSON] . Рішення набрало законної сили. Матеріали справи містять розписки від 28 квітня 2014 року та від 14 травня 2014 року про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] 423\~500,00 грн та 423\~500,00 грн, наведені обставини підтвердив сам [PERSON] ". Отже наведені позивачкою обставини справи щодо наявності у [PERSON] , на дату укладення оспорюваного договору дарування, заборгованості перед нею підтверджені як матеріалами цієї справи так і судовими рішеннями у справі №\~367/8159/16-ц. Відповідно до постанови Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №\~367/8159/16-ц розмір заборгованості [PERSON] перед [PERSON] складає 1\~608\~566,00 грн еквівалент 63\~000,00 дол. США на час звернення до суду з позовом. 30 серпня 2016 року окрім припинення права власності відповідача на спірне майно, припинено право власності ще на 4 об`єкти нерухомого майна, а саме на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц "позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.". Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах . У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що "з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.". Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 753/765/17 з подібних правовідносин, "цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його мати (обдаровувана), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.". Як встановлено з матеріалів справи, у [PERSON] перед [PERSON] станом на 28 квітня 2014 року та 14 травня 2014 року виникло зобов`язання з повернення коштів за нікчемним правочином на загальну суму еквівалентну 63\~000,00 дол. США, за наявності якого, а також за наявності обтяження у вигляді арешту нерухомого майна боржника зареєстрованого в ЄДР 30 вересня 2016 року об 11:36:43, [PERSON] 30 вересня 2016 року відчужено дружині, за оспорюваним договором дарування, належну йому частину нежитлової будівлі, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] цього дня о 14:44:59. Крім того 30 вересня 2016 року в період з 14:29:20 по 15:27:17 припинено право власності відповідача ще на 4 об`єкти нерухомого майна, які перейшли у власність [PERSON] , а саме: на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Укладення оспорюваного договору дарування призвело до порушення встановлених ухвалою суду обмежень та зменшення платоспроможності боржника після виникнення у нього зобов`язання із повернення коштів кредитору. Відповідач/і вважає/ють відсутніми підстави для визнання зазначеного договору дарування недійсним, оскільки він був спрямований на створення відповідних правових наслідків, обумовлених договором дарування. Однак, зазначені доводи не можуть бути прийняті до уваги, як підстава для відмови у позові [PERSON] , оскільки про очевидність недобросовісності дій відповідача свідчить той факт, що спірне майно відчужено ним на користь дружини за договором дарування 30 вересня 2016 року, тобто одразу після постановлення Ірпінським міським судом Київської області ухвали від 29.09.2016 року про арешт нерухомого майна [PERSON] у справі №\~367/8159/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, провадження у якій відкрите 27 вересня 2016 року. При цьому, зобов`язання відповідача з повернення коштів позивачці виникли у останнього ще у квітні-травні 2014 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що боржник (дарувальник) [PERSON] , який здійснив безоплатне відчуження майна за договором дарування на користь своєї дружини [PERSON] після виникнення у останнього заборгованості перед позивачкою та після звернення нею до суду з позовом про стягнення коштів, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки укладений договір дарування порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до суперечливої поведінки й зловживання правом. Підсумовуючи викладене, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, зміст якого суперечить вимогам ЦК України, суд враховує наступні обставини: 1)\~договір дарування укладений відповідачем після виникнення у нього простроченої заборгованості перед позивачкою на суму еквівалентну 63\~000,00 дол. США та після звернення останньої з позовом до відповідача про стягнення коштів; 2)\~договір дарування укладений відповідачем після накладення арешту на його майно Ірпінським міським судом Київської області на підставі ухвали від 29 вересня 2016 року у справі №\~367/8159/16-ц, який на момент укладення договору дарування уже був зареєстрований в ЄДР; 3)\~обґрунтованість вимог кредитора, підтверджено в подальшому Постановою Верховного Суду від 12.08.2020 року у справі №\~367/8159/16-ц; 4)\~майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 5)\~майно відчужене на користь близького родича (дружини); 6)\~зменшення платоспроможності відповідача після виникнення у нього зобов`язання із повернення коштів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчуження належного йому майна відбулося після виникнення заборгованості перед позивачкою, а тому вважає, що такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на спірне майно. Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 750/5751/20-ц: "В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.". Доводи відзиву про те, що на час укладення договору дарування від 30 вересня 2016 року, не існувало судового рішення про стягнення заборгованості на користь [PERSON] , є безпідставними, оскільки зобов`язання з повернення позивачці коштів у [PERSON] виникли ще 28 квітня 2014 року та 14 травня 2014 року відповідно, виходячи з нікчемності правочину, за яким відповідач у зазначені дати заволодів ними. Таким чином суд прийшов до висновку про обґрунтованість доводів позовної заяви та про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , визнання недійсним договору дарування частки нежилої будівлі від 30 вересня 2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Калинушкою Оксаною Олексіївною за реєстровим №\~5590, а саме - частки нежилої будівлі загальною площею 591,8 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №\~911/3594/17 зроблено висновок, що "за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи". Враховуючи, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування 30 вересня 2016 року, укладеного між відповідачами, також підлягає задоволенню і позовна вимога про скасування державної реєстрацію права власності на спірне майно за [PERSON] .

Outcome: approved