Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] та в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на зазначеної квартири. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 03.03.2005 вона уклала шлюб з відповідачем. За час шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Через відсутність взаєморозуміння між ними, суперечність характерів, розбіжностей у життєвих цінностях і поглядах на шлюб, сім`ю та життя, розпорядження поглядів на сімейні відносини шлюб, на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.02.2020, між ними розірвано. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07.11.2022 [PERSON] зобов`язано сплачувати аліменти на її користь на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі 3000 грн. щомісяця, починаючи стягувати з 12.09.2022 і до досягнення дитиною повноліття. На час відповідач рішення суду не виконує, утворилась значна заборгованість за не сплату аліментів. 29.05.2015 для спільного проживання сім`ї вони придбали квартиру [ADDRESS] , хоча угоду, з метою економії коштів на послуги нотаріуса і т.п., за погодженням із іншою стороною вони оформили договором дарування, а не купівлі-продажу. Договір дарування серія та номер 189, зареєстрований приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Молокус Б.В. від 29.05.2015. за час спільного проживання з відповідачем вони провели значні невід`ємні покращення у вищевказаній квартирі, де проживали однією сім`єю: зробили ремонт, придбали меблі, побутову техніку тощо. Всі квитанції по придбанню даних товарів, як збереглися у неї, додає до матеріалів справи. Інші квитанції не збереглися. Крім того, вона неодноразово оформляла кредити, на купівлю будівельних матеріалів, що підтверджується копіями договорів, які вона сама й оплачувала. У квартирі були проведені невід`ємні поліпшення - фізичні наслідки заходів, спрямованих на покращення технічного стану нерухомого майна та споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості. Також у спірній квартирі є наявність інших робіт з благоустрою квартири: встановлення меблів, улаштування вбудованих шаф та ін., вікна, двері, ванна кімната, які не можуть бути відокремлені з квартири. Враховуючи те, що квартира є їхньою спільною сумісною власність з відповідачем, та з урахуванням того, що вартість квартири з урахуванням проведеного ремонту, купівлі меблів та побутової техніки в тому числі й за її кошти, істотно збільшилась, просить суд визнати спільною сумісною власністю їх з відповідачем, як подружжя, квартиру [ADDRESS] та в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на зазначеної квартири. Ухвалою судді від 24.04.2023 прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі. Постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 30.05.2023. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, пред`явлення зустрічного позову. Також позивачам встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Підготовче судове засідання неодноразово відкладалось через неявку сторін. Ухвалою суду від 16.06.2023 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 11.08.2023. 11.08.2023 судовий розгляд справи відкладено через неявку відповідача на 29.08.2023. Позивач та її представник адвокат Шулак О.І. в судове засідання не з`явились, попередньо подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримує повністю, просить такий задоволити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суду про причини неявки, правом на подання відзиву не скористався. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд встановив: [PERSON] та [PERSON] з 03.03.2005 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.02.2020 шлюб між ними розірвано. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №328582643 [PERSON] на підставі договору дарування від 29.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Молокус Б.В., належить квартира [ADDRESS] . Предметом даного спору є визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя. І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України). У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Велика палата Верховного Суду у своїй постанові від 22.09.2020 у справі №214/6174/15-ц зробила висновок про те, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач повинна довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Позивач, на підтвердження своїх позовних вимог надає суду довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 10.04.2023, згідно з якою оціночна вартість об`єкта оцінки становить 780159,79 грн., оціночна вартість поліпшень - 780159,79 грн. У позовній заяві позивач просила витребувати у Дрогобицькому МБТІ та ЕО інвентаризаційну справу квартири [ADDRESS] . У статті 84 ЦПК України регламентовано, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується, обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати, підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа, вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. У зв`язку з тим, що заявлене клопотання не відповідало вимогам, визначеним у ст.84 ЦПК України, зокрема у такому не зазначено: обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати, підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа, вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу, суд залишив таке клопотання поза увагою. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Позивачкою на підтвердження здійснення збільшення вартості майна представлено: кредитний договір №2021386825 від 13.11.2018 на суму 9297 грн на придбання товару. Проте, з матеріалів кредитного договору не вбачається та позивачкою не підтверджено, що кошти, отримані в кредит, було витрачено з метою збільшення вартості саме спірної квартири. Позивачкою представлено також й: квитанцію на придбання вікон від 22.05.2012, товарний чек від 27.04.2012 на придбання паркету, товарний чек від 27.04.2012 на придбання плитки, товарний чек від 30.08.2012 на придбання плитки та декору, товарний чек від 10.04.2009 на придбання газової плити, видаткову накладну №ПП-001684 від 28.08.2012 та видаткову накладну №ПП-000884 від 11.06.2012, товарний чек №ПП-002689 від 08.05.2012, товарний чек від 04.09.2012, товарний чек від 29.05.2012, видаткову накладну №М-00007312 від 05.05.2012, товарний чек від 07.05.2012, товарний чек від 04.05.2012, товарний чек від 01.06.2012, товарний чек від 05.07.2012, видаткову накладну №ПП-00805 від 26.05.2012, видаткову накладну №М-00016350 від 05.09.2012, видаткову накладну №М-00007359 від 07.05.2012, товарний чек №ПП-000292, товарний чек №ПП-000210 від 1.01.2012, товарний чек від 17.05.2012, товарний чек від 25.05.2012, видаткову накладну №ПП-003725, товарний чек від 02.06.2012, накладну від 08.05.2012, товарний чек від 15.05.2012, товарний чек №ПП003000 від 19.05.2012, товарний чек від 16.05.2012, товарний чек №ПП-000292 від 25.05.2012рахуноук фактура №ЮТ-005654 від 02.12.2011, товарний чек №ПП-002727 від 10.05.2012, товарний чек від 09.05.2012, замовлення №59, товарний чек №ПП - 003765 від 20.06.2012, товарний ч5ек від 02.05.2012, товарний чек від 02.05.2012, товарний чек від 10.05.2012, товарний чек від 10.05.2012, накладну від 07.05.2012, видаткову накладну №буд-001025 від 04.09.2012, Чек №Ліс-010101 від 11.06.2012. Проте, суд, враховуючи те, що спірну квартиру [PERSON] набув у власність у 2015 році, а також беручи до уваги те, що вищевказані видаткові документи датовані значно віддалено у часі від моменту набуття права власності на майно - ще 2012-тим роком, а також відсутність інших належних та допустимих доказів використання саме придбаних у 2012 році матеріалів для ремонту та покращення умов у спірному помешканні, не вважає вищевказані докази належними. Крім цього, суд не може визнати належним та допустимим доказом на підтвердження участі позивачки у збільшенні вартості квартири, а саме: рахунок № 250 від 21.04.2008 на придбання вікна, підвіконня, відливу, квитанцію на придбання вікон від 08.04.2021, гарантійний талон на газову плиту від 11.09.2014, оскільки такі видані на ім`я [PERSON] . Крім цього, позивачкою представлено гарантійні талон на холодильник від 26.12.2005, Гарантійні талони на комп`ютерну техніку від 2007 року. Проте, суд і такі не визнає належними доказами на підтвердження збільшення вартості спірного майно через значну віддаленість у часі, оскільки такі предмети були придбані задовго до виникнення права власності на спірну квартиру відповідачем. Крім цього, суд позбавлений надати оцінку копіям кредитних договорів (а.с.23-34) у зв`язку з їх нечитабельністю. Натомість, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення реконструкції, ремонту спірного об`єкта майна, належного на праві особистої приватної власності відповідачеві [PERSON] , набутого на підставі договору дарування, у тому числі позивачкою не доведеноїї участь у ремонті та реконструкції квартири та істотному збільшенні її вартості, який зроблений нею внесок та чи є він значним в такому розумінні, що б визначав можливість визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні ч.1 ст.62 СК України. Сам факт перебування позивачки в шлюбі з відповідачем [PERSON] на момент реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна, який перейшов в одноособову приватну власноіть відповідача на підставі до горову дарування, не є достатньою підставою для визнання спірної квартири спільним майном подружжя. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] щодо визнання спільною сумісною власністю її та [PERSON] як подружжя квартири [ADDRESS] . При цьому, відмова в задоволенні первісної вимоги визначає відсутність підстав для задоволення іншої вимоги щодо поділу майна подружжя - визнання за нею права власності на вищевказаної квартири. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачці, що у випадку наявності у неї доказів про те, що договір дарування спірної квартири був удаваним, як про це вона зазначає в позовній заяві, їй слід обрати належний спосіб захисту та звернутись до суду з окремим позовом.

Outcome: dismissed