Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

У травні 2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Жупинський Микола Андрійович звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2021 року між [PERSON] (надалі - позивач, позикодавець) та [PERSON] (надалі - відповідач, позичальник) був укладений договір позики у вигляді письмової розписки, предметом якого було передання у власність позичальника грошових коштів у сумі 180 000 (сто вісімдесят тисяч) доларів США з обов`язком повернути позику до 31 грудня 2022 року. Відповідач не дотрималась взятих на себе зобов`язань за договором позики щодо повернення боргу у визначені строки, що свідчить про ухилення від виконання покладених на неї договором позики зобов`язань . Викладені обставини підтверджуються розпискою про отримання грошових коштів від 20 грудня 2021 року. Враховуючи вищевикладене просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 20 грудня 2021 року в сумі 180000 (сто вісімдесят тисяч) доларів США, а також, а також судовий збір у сумі 13 420,00 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 травня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином. 04 вересня 2023 року представник [PERSON] - адвокат Жупинський М.А. через канцелярію суду подав заяву, у якій просив розглянути справу без участі позивача та його представника та без фіксації технічними засобами. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та тпросить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце судового засідання повідомлена своєчасно та належним чином, через канцелярію суду надала заяву, у якій просила розглянути справу в судовому засіданні без її участі. 07 серпня 2023 року відповідачка [PERSON] через канцелярію суду подала відзив на позовну заяву, у якому ззаначила, що, дійсно, 20 грудня 2021 року отримала у [PERSON] в позику грошові кошти в розмірі 180 000 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2022 року. Гроші брала в позику для розвитку бізнесу і розраховувала вчасно їх повернуцти, однак що збройна агресія призвела до зупинки її господарської діяльності, у зв`язку із чим виникло прострочення грошового зобов`язання. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 20 грудня 2021 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір позики у вигляді письмової розписки, предметом якого було передання у власність позичальника грошових коштів у сумі 180 000 (сто вісімдесят тисяч) доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2022року (а.с.11) . Як вбачається з приписів статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 522/11047/17-ц (провадження № 61-4053св20). Тлумачення абзацу 1 частини 1 статті 1046, абзацу 1 частини 1 статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини 1 статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини 1 статті 1049 ЦК України). Вищевикладне узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № № 750/12/20 (провадження № 61-9508св22). Частиною четвертою статті 263\~ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Матеріали справи свідчать, що предметом укладеного між сторонами договору позики були грошові кошти у сумі 180 000 (сто вісімдесят) тисяч доларів США, а факт укладення договору позики сторонами не оспорюється. При цьому у своєму відзиві стосовно пред`явлених позовних вимог [PERSON] не заперечувала факт отримання 20 грудня 2021 нею в позику грошових коштів від [PERSON] в розмірі 180 000 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2022 року. Однак об`єктивні обставини, які склалися, фактично призвели до зупинення її господарської діяльності, у зв`язку із чим виникло прострочення грошового зобов`язання. Разом із тим наведені обставини не звільняють [PERSON] від обов`язку виконання зобов`язань. У зв`язку з чим суд вважає позовні вимоги є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати документально підтверджено платіжною інструкцією 0.0.2985653439.1 про сплату судового збору у розмірі 13420,00 грн. (а. с. 1).

Outcome: approved