Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

28.08.2023 на адресу Подільського районного суду м. Києва надйшла заява КНП «Клінічная лікарня «Психіатрія» про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку. Подана заява обгрунтована тим, що 26.08.2023 року о 00.20 за направленням спеціалізованої психіатричної бригади No14 та рапортом поліції госпіталізовано [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] . Підстава для госпіталізації: погіршення психічного стану, агресивна поведінка, обумовлена параноїдною симптоматикою. 3 даних мед. документації: в минулому тривалий час вживав ПАр (амфетамін). Близько 5 років тому лікувався в обласній психіатричній лікарні в приватному порядку (документація відсутня, був поданий запит в КНПІ Київської Обласної Ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об?єднання»). Проходив лікування в КНІ «КМНКЛ» «Соціотерапія» наркологічне відділення No1 з 19.02.2023р. по 24.02.2023р., у зв?язку з тим, що перестав виходити з дому, спілкуватись з оточуючими, розмовляв сам із собою. Писав «наукову» працю про своє відкриття побудови Всесвіту, було проведено лікування: галоприл, аміназин, кветирон, карбамазепін. Був виписаний з діагнозом: Гострий шизофренний психотичний розлад. F23.2. Зі слів рідних, поведінка змінилась тиждень тому, став вкрай дратівливим, агресивним, перестав спати. 25.08.2023р. за рапортом поліції, у зв?язку з агресивною поведінкою, психомоторним збудженням, з ознаками сп?яніння та психічних розладів швидкою медичною допомогою паціент був доставлений до КНП «КЛ «ПСИХІАТРІЯ», госпіталізований примусово. Добровільну згоду на огляд, госпіталізацію та лікування підписати - відмовився 28.08.2023 року о 11:00 оглянутий комісією лікарів - психіатрів (далі ЛКК) у складі голови ЛКК Ігнатова М.Ю., завідувача відділення No6 Федіна Ю.С., лікаря-психіатра Лихач В.О., у зв?язку з відмовою від стаціонарного лікування. Згідно заключення ЛКК комісія встановила, що пацієнт [PERSON] , [INFO] , страждає на психічний розлад у вигляді: «Шизофреноподібний психотичний розлад, внаслідок поєднаного вживання психоактивних речовин. Афективно-параноїдний синдром. F - 19.55». За висновком ЛКК, у зв?язку з категоричною відмовою пацієнта від стаціонарного лікування, враховуючи те, що [PERSON] , [INFO] , виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, потребує госпіталізації до КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ» у місті Києві в примусовому порядку. Пацієнт в силу психічного стану вчиняє чи виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, внаслідок психічного розладу, що відповідно до статті 14 закону України «Про психіатричну допомогу» є підставою для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку. Враховуючи зазначене, у зв?язку з наявністю психічного розладу, категоричною відмовою пацієнта від добровільного стаціонарного лікування, враховуючи те, що [PERSON] , [INFO] , вчиняє та виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, потребує примусової госпіталізації у психіатричний стаціонар, у зв`язку із чим, просить суд надати дозвіл на примусову госпіталізацію [PERSON] до медичного закладу. В судовому засіданні, лікар-психіатр Лихач І.В. підтримала у повному обсязі викладені в заяві вимоги, в обґрунтування яких зазначила, що [PERSON] через наявне психічне захворювання та наркозалежність може становити небезпеку для оточуючих. Прокурор в судовому засіданні подану заяву просила задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] вказала, що [PERSON] потрібна медична допомога, оскільки він проходив реабілітацію, після якої знову повернувся до вживання наркотиків, після чого поведінка стала агресивною. Вказала, що добровільно лікувати сина не намагалась, тільки викликала швидку під час приступу агресії. Адвокат Зайцев І.Ю. в судовому засіданні щодо задоволення заяви заперечив, вказав, що психіатричним закладом не надано належних доказів на підтвердження необхідності примусової госпіталізації, не вказано яку саме небезпеку останній може нести для себе та оточуючих, зауважив, що, на його думку, має місце розбіжність у поглядах на спільне проживання між матір`ю та сином. Особа, щодо якої розглядається питання про примусову госпіталізацію [PERSON] щодо госпіталізації заперечив. Вказав, що свої дії усвідомлює та може ними керувати, не заперечував факту вживання психоактивних речовин, однак заперечив щодо наявності у нього психічного розладу. Розглянувши матеріали справи, вислухавши думки та пояснення учасників процесу, суд присяжних дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підпунктом "е" п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб, серед іншого, для законного затримання психічнохворих, відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як "психічно хвора", якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п. 79, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі N 2-1/07). У параграфі 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи. Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" закріплено презумпцію психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно вимог ст. 16 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Згідно ч. 2 - 5 ст. 27 Закону України "Про психіатричну допомогу" виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. Судом встановлено, що 26.08.2023 [PERSON] госпіталізовано до КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» за направленням спеціалізованої медичної бригади, у зв`язку із погіршенням психічного стану, агресивною поведінкою, обумовленою параноїчною симптоматикою. У висновку комії лікарів-психіатрів від 28.08.2023 за результатами огляду [PERSON] вказано, що останній страждає на психічний розлад, категорично відмовляється від госпіталізації, виявляє наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих. Разом із тим, здійснення яких саме дій [PERSON] спонукало дійти висновку щодо становлення небезпеки для оточуючих, у заяві не конкретизовано, а також не наведено лікарем-психіатром під час розгляду заяви. Крім того, як встановлено під час судового засідання, [PERSON] має змогу спокійно висловлювати власну думку, процеси мислення та мовлення не порушені, поводить себе адекватно у межах норми. Агресивну поведінку пояснив небажанням впускати у власне житло незнайомих осіб. При цьому суд зауважує, що наявність психічного розладу, спровокованого вживанням психоактивних речовин не може бути безумовною підставою для примусового лікування пацієнта, а порядок лікування наркозалежних осіб встановлений Законом. За таких обставин [PERSON] , за потреби, може отримати психіатричну допомогу добровільно на його прохання, що спростовує необхідність в примусовій госпіталізації до психіатричного стаціонару. Судом не ставиться під сумнів висновок комісії лікарів у даній справі, однак, наявність одного лише висновку комісії лікарів не є достатнім для доведення критерію небезпечності та безпорадності [PERSON] , що було б підставою для його примусової госпіталізації, оскільки представником лікарні не доведено у повній мірі підстав, які могли б слугувати необхідністю безвиключного примусового лікування особи, оскільки заявником має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні та обґрунтованість тривалого утримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Крім того, як раніше констатовано судом, представником заявника не доведено такого критерію для примусової госпіталізації, відповідно до ст. 14 ЗУ "Про психіатричну допомогу", як вчинення чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що становлять небезпеку для себе чи оточуючих, оскільки саме на цю підставу заявник посилалася у своїй заяві як на підставу для примусової госпіталізації. Зазначена позиція суду відповідає висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі N 2-1/07. Також відповідно до правової позиції Верховного суду від 12.12.2019 року у справі N 552/886/19: "Колегія суддів виходить із того, що встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів КП "ПО КПЛ ім. О.Ф. Мальцева " від 15 лютого 2019 року N 12 про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. Сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Враховуючи наведене, відсутні передбачені законодавством підстави для госпіталізації особи до лікарні у примусовому порядку без його згоди, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про госпіталізацію [PERSON] у психіатричний стаціонар.

Outcome: dismissed