Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

17 листопада 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна, у якому просив: - зняти арешт з квартири [ADDRESS] , накладений постановою державного виконавця Солом`янського районного управління юстиції від 21.03.2002 року (реєстраційний номер обтяження 1344418). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , після смерті якої залишилося спадкове майно - Квартира [ADDRESS] . За життя спадкодавця державним виконавцем на квартиру було накладено два арешти: за постановою про арешт майна боржника серії АА №190240 від 22.02.2002 року та постановою про арешт майна боржника серії АА №190244 від 21.03.2002 року. Арешти на квартиру накладено на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2002 року у справі №2-247. Після ухвалення судом рішення та його виконання спадкодавцем, державний виконавець закінчив виконавче провадження та звільнив квартиру з-під арешту, накладеного відповідно до постанови серії АА №190240 від 22.02.2002 року. При цьому, арешт, накладений відповідно до постанови серії АА №190244 від 21.03.2002 року залишився не знятим. У листопаді 2011 року позивач звертався до ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві з вимогою зняти арешт на квартиру, однак дій щодо відновлення його прав державним виконавцем не вчинено. У червні 2022 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, однак отримав відмову у зв`язку з наявністю арешту, накладеного відповідно до постанови серії АА №190244 від 21.03.2002 року. Таким чином, позивач позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права та розпоряджатися успадкованим майном, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 18.11.2022 року цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 24.11.2022 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 10.04.2023 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково вказав, що 30.11.2001 року [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення матеріальної та моральної шкоди у розмірах 6274,00 та 2000,00 грн. з [PERSON] й позивача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2002 р. у справі №2-247 у справі вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] за місцем проживання відповідачів відповідно до суми позовних вимог. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16.06.2006 р. у справі №2-66-1/06 позов [PERSON] до [PERSON] та позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок залиття задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та позивача на користь [PERSON] 3996,00 грн. матеріальної шкоди; 700,00 грн. моральної шкоди; 1200,00 грн. витрат, пов`язаних з наданням юридичної допомоги; 59,50 грн. судового збору, а всього 5955,50 грн. Постановою державного виконавця Державної виконавчої служби у Солом`янському районі м. Києва від 16.06.2006 року у справі №2-66-1/06 виконавче провадження закінчено, квартиру [ADDRESS] звільнено з-під арешту. Отже, починаючи з 29.07.2006 року, арешт на квартиру [ADDRESS] , накладений постановою державного виконавця ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві від 21.03.2002 року є незаконним і не переслідує легітимну мету. Звернув увагу, що предметом спору є не оспорювання або ж невизнання права власності позивача, так само як і не оскаржується позивачем законність накладення оспорюваного арешту. Предметом спору вважає виключно бездіяльність ДВС у Солом`янському районі м. Києва, яка полягає у не знятті арешту з майна позивача як боржника у виконавчому провадженні, після закінчення виконавчого провадження внаслідок фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом, починаючи з 29.07.2006 р. Зважаючи на положення ст. 50 ЦПК України переконаний, що єдиним належним відповідачем за позовом має бути Солом`янський РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Відповідно до ч. 10 ст. 128 ЦПК України судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю. Враховуючи вимоги даної норми закону, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечує представник позивача. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2002 року у справі №2-247 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , 3-ті особи: ЖБК «Радуга-2», [PERSON] матеріальної та моральної шкоди накладено арешт на майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за місцем проживання відповідачів відповідно до суми позовних вимог. Постановою серії АА №190240 від 22.02.2002 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції Стефановська Т.В. при примусовому виконанні ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2002 року у справі №2-247 наклала арешт на все майно, що належить [PERSON] та [PERSON] , тобто на квартиру [ADDRESS] , заборонивши здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] та [PERSON] - кв. [ADDRESS] . Постановою серії АА №190244 від 21.03.2002 року державний виконавець відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції Стефановська Т.В. при примусовому виконанні ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2002 року у справі №2-247 наклала арешт на все майно, що належить [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] , заборонивши здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] , а саме зазначеної квартири. Постановою від 28.07.2006 року державним виконавцем державної виконавчої служби у Солом`янському районі міста Києва Фіцуліним О.О. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-66-1, виданого 20 липня 2005 року Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення боргу з [PERSON] в сумі 5955,50 грн. на користь [PERSON] , виконавче провадження закінчено у зв`язку зі сплатою боргу та звільнено з-під арешту майно боржника тобто кв. [ADDRESS] , що належить [PERSON] та [PERSON] , накладений згідно постанови державного виконавця від 22.02.2002 року. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №93674820 від 04.08.2017 року квартира [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , обтяжена арештом (архівний запис) на підставі постанови б/н від 21.03.2002 Відділу державної виконавчої служби Залізничного РУЮ ВДВС Солом`янський (реєстраційний номер обтяження 1344418). Постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіної Н.О. 22.06.2022 відмовлено позивачу [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що відповідно до підпункту 4.17 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту, а на зазначену вище квартиру накладено арешт постановою про арешт майна від 21.03.2002 року відділом державної виконавчої служби Залізничного РУЮ ВДВС Солом`янського району м. Києва. Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. За ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем нерухомого майна, на яке накладено арешт. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Тобто у позивача є право власності на певне майно, і має місце факт оспорювання належного позивачу права. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України). Заявляючи вимоги про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного постановою серії АА №190244 від 21.03.2002 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції Стефановською Т.В. при примусовому виконанні ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2002 року у справі №2-247, позивач не заявив позовних вимог до кредитора, в інтересах якого накладався арешт, а відповідачем у справі визначив лише відділ державної виконавчої служби. В письмових поясненнях представник позивача зазначив, що позивач переконаний у тому, що єдиним належним відповідачем за пред`явленим ним позовом має бути саме Солом`янський РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі №554/8004/16 (провадження 14-431цс19)). Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження №12-85гс19)). При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 71)). Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №200/8461/15-ц, від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21). У справі, що розглядається, предметом спору є вимога [PERSON] про звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем під час здійснення виконавчих дій щодо стягнення заборгованості з боржника [PERSON] на користь [PERSON] , при цьому позов пред`явлено лише до державного виконавця. Враховуючи, що у цій справі Солом`янський РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) є неналежним відповідачем, оскільки обтяження майна [PERSON] накладено в інтересах стягувача, а орган ДВС виконував лише покладену на нього законом функцію примусового виконання рішення, суд відмовляє у позові до цього відповідача. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed