Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

В провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська була вищевказана цивільна справа. 17 липня 2023 року у вказаній справі ухвалено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Терещенко Н.С., про визнання права власності в порядку спадкування, задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на частку квартири [ADDRESS] . Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію частини вартості автомобіля Renault Logan1598 (2013) чорного кольору, № кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 36841 гривню 91 копійка. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 25 липня 2023 року представником позивачки [PERSON] - адвокатом Нестеченком Д.С., до суду подано заяву про ухвалення додаткового рішення у даній справі щодо розподілу судових витрат по справі, яку передано судді працівниками апарату суду у перший робочий день після відпустки - 04 серпня 2023 року. В обґрунтування даної заяви зазначено, що оскільки позовні вимоги задоволено частково, а позивачка [PERSON] при розгляді вказаної цивільної справи зазнала витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20000 гривень, то з відповідача підлягають стягнення понесені нею витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 270 ЦПК України, суд не вбачає необхідності викликати сторони в судове засідання, у зв`язку з чим, згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема,належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Нормами ч. 2 ст. 140 ЦПК України визначено, що розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги від 08 лютого 2022 року надавав адвокат Нестеченко Д.С., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльність № 2355 від 20 вересня 2011 року. Відповідно до вимог п. 4.2 вищевказаного договору розмір гонорару складає 20000 гривень та виплачується під час підписання даного договору. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано квитанцію до прибутково-касового ордеру № 08/02/22 до договору про надання правової допомоги вів 08 лютого 2022 року на суму 20000 гривень, однак ким сплачені дані кошти та по якому саме договору правової допомоги (кому саме вона надана), в ній не зазначено. Разом з цим, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано Акт від 21 липня 2023 року про приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокатом надано клієнту послуги з: консультування; формування правової позиції; складання позовної заяви по справі № 204/3834/22; складання відповіді на відзив по справі № 204/3834/22 та представництво інтересів клієнта під час розгляду справи, загальною вартістю 20000 гривень. Однак суд не може погодитись з вказаним актом, оскільки зазначені в ньому відомості щодо надання клієнту послуг зі складання відповіді на відзив по справі № 204/3834/22 не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи, оскільки така відповідь представником позивачки на відзив відповідача до суду не подавалася. Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Разом з цим, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Таким чином, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, приймаючи до уваги обсяг наданих адвокатом послуг, суд доходить висновку, що факт понесення витрат на правничу допомогу у заявленому представником позивачки розмірі не доведено, тому суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу у сумі 2000 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial