Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

У червні 2023 року адвокат Гринь Л. В., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем 31 травня 2021 року та зареєстрований у реєстрі за № 75384, про стягнення з позивачки на користь відповідача заборгованості в розмірі 53 411,31 грн. Позов мотивовано тим, що у травні 2023 року позивачці стало відомо про існування виконавчого провадження № 69580472, яке відкрито на підставі виконавчого напису № 75384 від 31 травня 2021 року, який видано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. Відповідач пред`явив виконавчий напис нотаріуса для виконання до приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Т. М., яким 06 серпня 2022 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 69580472. На думку позивачки, оспорюваний виконавчий напис є протиправним, тобто таким, що вчинений з порушенням вимог чинного законодавства України, та не підлягає виконанню, оскільки вчинений нотаріусом після набрання законної сили постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14. Зазначила, що на її адресу не надходило жодних письмових вимог від ТОВ «Авансар», тому вона не визнає нарахованої заборгованості, оскільки позбавлена будь-якої інформації щодо кредитних зобов`язань. Її не проінформували про відступлення права вимоги та про наявність заборгованості, чим повністю позбавили можливості оспорити вимоги відповідача, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення. Оскільки з ТОВ «Авансар» позивачка ніяких договорів, у т. ч. нотаріально посвідчених, не укладала (навіть жодним чином не повідомлена про укладання зазначених у виконавчого у написі договорів факторингу), тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; судове засідання призначено на 06 липня 2023 року 11-00 год. Розпорядженням керівника апарату Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області № 51/254/23 від 06 липня 2023 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 740/3436/23, провадження № 2/740/827/23. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2023 головуючим суддею визначено суддю Шевченко І. М. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 липня 2023 року судове засідання призначено на 12-00 год. 31 липня 2023 року, яке в подальшому відкладено на 30 серпня 2023 року 09-00 год. У судове засідання сторони не з`явилися. У справі міститься клопотання представника позивача - адвоката Гринь Л. В. про розгляд справи за їхньої з позивачем відсутності; проти ухвалення заочного рішення - не заперечувала. Відповідач не з`явився в судове засідання з невідомих причин. Відзиву на позов, жодних заяв/клопотань - не подавав. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є. М. не з`явився в судове засідання з невідомих причин; до суду повернулися поштові конверти з рекомендованими повідомленнями без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Яковенко Т. М. подала клопотання про розгляд справи без її участі. Інших заяв/клопотань не надходило. З урахуванням положень ст. 128, 223, 280 ЦПК України суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом установлено, що 31 травня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є. М. вчинив виконавчий напис за №75384, яким запропоновано стягнути з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Авансар», якому Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу № 27/05/2020-4 від 27.05.20202, якому в свою чергу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» відступлено право вимоги на підставі договору факторингу № 1 від 20.05.2016, якому в свою чергу Публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський» на підставі договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 відступлено право вимоги за кредитним договором № 200270095 від 10.05.2016, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та [PERSON] , у розмірі: 14 073,91 грн - заборгованість за тілом кредиту, 37 587,40 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками, 900 грн - заборгованість за нарахованою пенею, за вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі ст. 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плату із стягувача, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача; загальна заборгованість [PERSON] становить 53 411,31 грн. 06 серпня 2022 року приватний виконавець прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження № 69580472 з виконання вказаного напису нотаріуса. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до п. 1.1, 3.1, 3.2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен відмовити у здійсненні виконавчого напису. Відповідно до п. 3.1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмова у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувану можливості в позасудовому порядку реалізовувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Таким чином, суд звертає увагу, що відповідне право стягувача, за за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається шляхом надіслання банком письмової вимоги боржнику про усунення порушень. Виходячи з наведеного вище, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не обмежується лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, а перевіряє доводи боржника в повному обсязі й встановлює, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та нечинною з моменту прийняття постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» у частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту, відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Київський апеляційний адміністративний суд при розгляді вказаної справи дійшов висновку про необхідність визнання незаконною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 16.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині з моменту її прийняття. Таким чином, постановою суду, яка набрала законної сили, було визнано незаконним та нечинним положення правової норми щодо можливості вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, не посвідченому нотаріально. У постанові Верховного Суду від 29.01.2019 № 910/13233/17 зазначено, що в зв`язку з визнанням судом нечинною постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року до спірних правовідносин підлягала застосуванню постанова Кабінету Міністрів України про затвердження Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів № 1172 в редакції від 29.11.2001. Відповідач не спростував у встановленому законом порядку належними і допустимими доказами того, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису надавався нотаріально посвідчений договір позики. Крім цього, відповідач не подав до суду докази про підтвердження отримання позивачкою вимоги щодо сплати заборгованості, а неотримання позивачкою вимоги про усунення порушень за договором об`єктивно позбавило її можливості бути вчасно поінформованою про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або спростувати вимоги відповідача. Так, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вказану норму закону. Розрахунок розміру заборгованості за кредитним договором, а саме заборгованості за сумою кредиту, процентами у виконавчому написі зроблено відповідачем одноособово, без повідомлення позивачки про наявність указаної заборгованості. За таких обставин, ураховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені й обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1073,60 грн та заяви про забезпечення позову в розмірі 536,80 грн, а всього - 1610,40 грн. Стосовно витрат на правничу допомогу слід зазначити таке. Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Питання розподілу судових витрат між сторонами урегульовано ст. 141 ЦПК України, зокрема, передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Так, у ч. 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 січня 2019 року в справі № 910/15944/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Позивачка просила стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн, на підтвердження чого надала договір про надання правничої (правової) допомоги від 29 травня 2023 року, звіт від 02 червня 2023 року про виконані роботи по договору про надання правничої (правової) допомоги від 29 травня 2023 року, відповідно до яких адвокат Гринь Л. В. та АК «Гринь та Партнери» надали [PERSON] послуги по справі на загальну суму 8000,00 грн. Суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн відповідатимуть критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру з урахуванням конкретних обставин цієї справи, що є співмірним зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатом послуг. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору та на правничу допомогу в загальному розмірі 4610,40 грн (1610,40+3000,00).

Outcome: approved