Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 03.11.2017 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав у борг відповідачу 750000 доларів США, які позичальник зобов`язувався повернути частинами: до 30.04.2018 року 250000 доларів США, до 30.08.2018 року 250000 доларів США та до 30.10.2018 року 250000 доларів США, що підтверджується розпискою. Посилаючись на те, що зобов`язання за договором відповідач не виконав у встановлений строк, грошові кошти не повернув, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 750000 доларів США, а також 3 % річних за прострочення виплати боргу в сумі 60184 доларів США 94 центи. Крім того позивач просив стягнути кошти у повернення сплаченого судового збору в сумі 11350 грн. Ухвалою Оболонського районного суду від 05 липня 2022 року цивільна справа передана за підсудністю за зареєстрованим місцем проживання відповідача. 05.09.2022 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики надійшла до Автозаводського районного суду м. Кременчука. Ухвалою судді від 06.09.2022 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, залучено сторін. 08 грудня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 08 червня 2023 року на підставі розпорядження щодо здійснення повторного автоматизованого розподілу судових справ № 151 цивільну справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, передана 09 червня 2023 року судді Нестеренко С.Г. Ухвалою суду від 22 серпня 2023 року постановлено розглядати справу в заочному порядку. Позивач надав до суду заяву, зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить справу розглянути у його відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач повторно не прибув у судове засідання, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, засобами рекомендованого поштового зв`язку, про причини неявки суд не повідомив та не подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відзив на позовну заяву до суду не подав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що 03 листопада 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 750000 доларів США, які зобов`язався повернути частками до 30.10.2018 року, а саме: до 30.04.2018 року в сумі 250000 доларів США, до 30.08.2018 року в сумі 250000 доларів США та до 30.10.2018 року в сумі 250000 доларів США. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормами ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.625ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019р. у справі № 373/2054/16-ц зазначила, що у ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Як встановлено у ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка [PERSON] про отримання коштів від позивача, власноручне написання та підписання якої ніким не заперечується, як борговий документ, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору і засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом, як факту отримання відповідачем грошових коштів та його волевиявлення у строк до 30 жовтня 2018 року повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання. З детального аналізу змісту боргової розписки від 03 листопада 2017 року вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача. Станом на день розгляду справи відповідач фактично не повернув позивачеві взяті у позику кошти. Спір про розрахунок (обчислення) розміру боргу між сторонами у справі - відсутній. Відповідач не подав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом вказаних обставин та позову. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач не виконав умови договору у встановлений ним строк наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача в межах позовних вимог суми боргу за договором позики, що становить 750000 доларів США, а також 3 % річних за прострочення виплати боргу в сумі 60184 доларів США 94 центи, всього сума заборгованості за договором позики становить 810184 доларів США 94 центи. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 11350 грн., а відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути зазначену суму коштів у повернення сплаченого судового збору.

Outcome: approved