Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договорів позики. Позовні вимоги мотивує тим, що з 2015 року вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Імперія якості «Линник», одним із засновників якого є відповідач [PERSON] . Вказує, що в період часу жовтня 2019 року прийняла рішення звільнитися з посади, до обов`язків якої відносилось супроводження та спілкування з постачальниками, після чого відповідач почала здійснювати різного роду психологічних тиск на неї. Зазначає, що саме під моральним примусом та погрозами фізичної розправи вона була вимушена написати розписки про ніби то отримання нею від відповідача грошових коштів, а саме: 70000 грн. згідно розписки від 15.10.2019 року; 46663,06 грн. згідно розписки від 16.10.2019 року; 12167,15 грн. згідно розписки від 16.10.2019 року; 65000 грн. згідно розписки від 17.10.2019 року; 27000 грн. згідно розписки від 17.10.2019 року, які вона реально не отримувала. Також, вказує, що відповідач її запевнила, що розписки будуть повернуті при здійсненні відповідних розрахунків перед товариством зі сторони контрагентів товариства, тобто вони були лише формальними без реального отримання таких коштів у позику. На підставі наведеного, просить суд, визнати недійсними договори позики (розписки): на суму 70000 грн. від 15.10.2019 року, на суму 46663,06 грн. від 16.10.2019 року, на суму 12167,15 грн. від 16.10.2019 року, на суму 65000 грн. від 17.10.2019 року, на суму 27000 грн. від 17.10.2019 року, підстав передбачених ст. 1051 Цивільного кодексу України. У відзиві на позовну заяву, представник відповідача заперечує проти позовних вимог позивача, оскільки, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.02.2022 року, яке набрало законної сили, підтверджено факт отримання позивачем грошових коштів на загальну суму 220830,21 грн. на підставі договорів позики (розписок) та стягнуто основну суму боргу з врахуванням інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 19 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків у ній зазначених. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 08 листопада 2022 року заяву представника позивача про продовження процесуального строку на усунення недоліків залишено без розгляду, позовну заявою визнано вважати неподаною та повернуто позивачу. Постановою Волинського апеляційного суду від 18 січня 2023 року апеляційну скаргу представника позивача задоволено, ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 листопада 2022 року скасовано, цивільну справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 25 січня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі. Протокольною ухвалою Луцького міськрайонного суду від 20 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримала з підстав у ній зазначених. Просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав наведених у відзиві на позов. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. У відповідності до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.\~203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статей 215 та 216\~ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Частиною 1 ст.\~215\~ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови №9\~від 06.11.2009р.\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч. 1 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено. Отже, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним. Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047\~ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст.\~1051\~ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 15.10.2019 року [PERSON] підтвердила факт отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 70000 грн. та підписанням даної розписки підтвердила факт отримання обумовлених коштів, зобов`язалась повернути кошти у розмірі 70000 грн. у повному розмірі до 25.11.2019 року (а.с. 58). Зі змісту розписки від 16.10.2019 року вбачається, що відповідач підтвердила факт отримання нею від позивача грошових коштів у розмірі 46663 грн. 06 коп. та підписанням даної розписки підтвердила факт отримання обумовлених коштів, зобов`язалась повернути кошти у розмірі 46663,06 грн. у повному розмірі до 25.11.2019 року (а.с. 59). 16.10.2019 року відповідач надала іншу розписку, якою підтвердила факт отримання нею від позивача грошових коштів у розмірі 12167,15 грн. та підписанням даної розписки підтвердила факт отримання обумовлених коштів, зобов`язалась повернути кошти у розмірі 12167,15 грн. у повному розмірі до 25.11.2019 року (а.с. 60). Відповідно до розписки від 17.10.2019 року позивач підтвердила факт отримання від відповідача грошових коштів у розмірі 65000 грн. та підписанням даної розписки підтвердила факт отримання обумовлених коштів, зобов`язалась повернути кошти у розмірі 65000 грн. у повному розмірі до 25.11.2019 року (а.с. 61). Зі змісту розписки від 17.10.2019 року вбачається, що відповідач підтвердила факт отримання нею від позивача грошових коштів у розмірі 27000 грн. та підписанням даної розписки підтвердила факт отримання обумовлених коштів, зобов`язалась повернути кошти у розмірі 27000 грн. у повному розмірі до 25.11.2019 року (а.с. 62). Оригінали вищезазначених розписок, містяться в матеріалах цивільної справи № 161/741/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Однак, [PERSON] заперечує факт отримання коштів на підставі спірних договорів позики, оскільки, запевняє, що такі були написані нею під дією примусу зі сторони відповідача. Суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.03.2022 року, залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 09.08.2022 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] основну суму боргу за договором позики від 15.10.2019 року у розмірі 70000 грн., за договором позики від 16.10.2019 року в розмірі 46663 грн. 06 коп., за договором позики від 16.10.2019 року в розмірі 12167 грн. 15 коп., за договором позики від 17.10.2019 року в розмірі 65000 грн., за договором позики від 17.10.2019 року в розмірі 27000 грн., а всього 220830 грн. 21 коп., інфляційні витрати у розмірі 10560 грн. 86 коп. та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 7532 грн. 43 коп. (а.с. 82-88). Крім того, постановою Волинського апеляційного суду від 09.08.2022 року встановлено, що зазначені розписки містять власноручний підпис відповідача [PERSON] , що свідчать про те, що сторони досягли згоди стосовно умов таких договорів, останні є укладеними, а наведені в них умови регулюють спірні правовідносини. Такі розписки місять вказівку на дату зобов`язання відповідача щодо повернення коштів та дату їх отримання. Тобто сторонами дотримано форми договорів, що свідчить про реальність їх характеру, є доказом факту їх укладення та факту передачі грошових сум позичальнику (а.с. 85-88). Частиною 4 ст.\~82\~ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.03.2022 року у справі № 161/741/22, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 09.08.2022 року, про стягнення заборгованості за оспорюваними договорами позики, встановлено преюдиційні для вирішення зазначеної справи обставини, зокрема, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори позики, оформлені власноручними розписками [PERSON] , згідно умов яких позикодавець [PERSON] надала позичальнику [PERSON] позику в розмірі 220830,21 грн., а позичальник зобов`язувалася повернути надані грошові кошти до 25.11.2019 року, правомірність вчинення яких у встановленому законом порядку не спростована. Зазначене звільняє відповідача від обов`язку спростування у даній справі доводів позивача про недійсність укладених між сторонами договорів позики. Наведене узгоджується із правовими позиціями, викладеними Верховним Судом у постановах від 22 квітня 2021 року у справі № 755/19772/19 та від 12 січня 2021 року в справі № 453/850/17. Разом з тим, допитані в судовому засіданні, в якості свідків, колишні колеги позивача по роботі в ТОВ «Імперія якості «Линник», [PERSON] та [PERSON] , лише підтвердили факт роботи та дружніх стосунків між [PERSON] та [PERSON] , однак, будь-якої інформації щодо написання розписок, сум у них зазначених та отримання коштів [PERSON] від [PERSON] їм нічого не відомо. Суд, також вважає, безпідставними доводи позивача в обґрунтування позовних вимог щодо сум договорів позики, оскільки, факт отримання саме таких сум позики, встановлені вищезазначеними судовими рішеннями. Отже, вищенаведене дає підстави вважати, що позивач всупереч вимогам ст. ст. 12, 81\~ЦПК України не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог та не надала належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що не отримувала коштів на підставі оспорюваних договорів позики від 15.10.2019 року, 16.10.2019 року, 16.10.2019 року, 17.10.2019 року, 17.10.2019 року на загальну суму 220830,21 грн. та що такі були написані під впливом примусу зі сторони відповідача, тому суд дійшов висновку, що передбачені законом підстави для визнання недійсними вказаних правочинів відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed