Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини: [PERSON] , [INFO] , з нею, як матір`ю. В обґрунтування вимог зазначає, що у шлюбі сторони не перебували, однак вони є батьками малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , над якою відповідач визнав батьківство, подавши до органу державної реєстрації актів цивільного стану відповідну заяву. Дочка сторін від народження проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказала, що відповідач не приймає активної участі у житті дитини, за власним бажанням бачиться з дочкою лише раз на місяць, коштів на утримання дитини не надає, при тому, що позивач ніколи не чинила і не має наміру чинити відповідачу жодних перешкод у спілкуванні з дочкою. Крім того, [PERSON] веде неналежний спосіб життя, оскільки зловживає алкоголем вчиняє адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 130 та ст. 173 КУпАП, за які його було притягнуто до відповідальності постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.08.2022, 28.04.021 та 30.06.2020. Також вказала, що між ними неодноразово відбувались конфлікти в ході яких відповідач погрожував позивачу забрати дочку від неї та позбавити її батьківських прав відносно дитини, конфлікти часто виникали під час перебування відповідача у стані алкогольного сп`яніння. На день подання позову позивач самостійно виховує дочку, піклується про неї, систематично приділяє увагу здоров`ю дитини, її розвитку та вихованню. За місцем проживання дитини створено всі необхідні для неї умови, в тому числі для її життя та гармонійного розвитку. Вищенаведене призвело до звернення позивачем до суду із зазначеним позовом та, на її думку, визначення місця проживання разом з позивачем відповідатиме як найкращим інтересам дитини. У підготовче судове засідання 31.08.2023 представник позивача [PERSON] - адвокат Дячук С.І. подала заяву, у якій просила проводити розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити. У підготовче судове засідання 31.08.2023 відповідач не з`явився, однак засобами поштового зв`язку від нього надійшла заява про слухання справи без його участі, просив визначити місце проживання дитини: [PERSON] , з матір`ю [PERSON] , зазначивши, що визнає позов у повному обсязі, відтак не заперечує проти його задоволення. Представник третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради в підготовче судове засідання 31.08.2023 також не з`явився, однак 28.07.2023 подав клопотання про розгляд справи без присутності представника за наявними матеріалами. Відповідно до вимог частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. При розгляді справи судом встановлено наступне. Частиною другою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до стаття 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. [INFO] у сторін [PERSON] та [PERSON] народилась дитина: дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.01.2022 року, виданим Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що зроблено відповідний запис за №8. Донька сторін проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивач належним чином здійснює свої батьківські обов`язки, піклується про доньку, дбає про її гармонійний розвиток та стан здоров`я, створює усі необхідні умови, для всебічного розвитку, проводить свій вільний час разом із нею. Відповідач не приймає активної участі у житті дитини, за власним бажанням бачиться з дочкою лише раз на місяць, коштів на утримання дитини не надає, при тому, що позивач ніколи не чинила і не має наміру чинити відповідачу жодних перешкод у спілкуванні з дочкою. Крім того, [PERSON] веде неналежний спосіб життя, оскільки зловживає алкоголем вчиняє адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 130 та ст. 173 КУпАП, за які його було притягнуто до відповідальності постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.08.2022, 28.04.021 та 30.06.2020. Наведене підтверджується електронними листами від 04.05.2023 щодо судових справ та витягами з Єдиного державного судового реєстру постанов Тернопільського міськрайонного суду від 26.08.2022 (справа №607/9471/22), від 28.04.2021 (справа №607/7481/21) та від 19.06.2020 (справа №607/10170/20). Також позивач вказала, що між ними неодноразово відбувались конфлікти в ході яких відповідач погрожував позивачу забрати дочку від неї та позбавити її батьківських прав відносно дитини, конфлікти часто виникали під час перебування відповідача у стані алкогольного сп`яніння Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено обов`язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається із висновку органу опіки і піклування, який затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 26.07.2023 року №880, орган опіки і піклування рекомендує визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Згідно частини першої статті 1 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (частини перша та друга статті 7 Сімейного кодексу України). Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавцем у статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У частині першій статті 310 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на місце проживання. Відповідно частини першої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною першою статті 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8. Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини перша та друга статті 12 Цивільного процесуального кодексу України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Висновком органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради, рекомендовано визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Відповідач [PERSON] зазначений позов визнав у повному обсязі та не заперечив щодо визначення місця проживання дочки [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , про що зазначив у надісланій ним заяві. Ураховуючи вищевикладене, належні, допустимі, достатні та достовірні докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги, визнання позову відповідачем у повному обсязі, місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , слід визначити разом із матір`ю [PERSON] , оскільки це якнайкраще відповідатиме інтересам дитини. Окрім того, вимогами ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. У відповідності із ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved