Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

Адвокат Яцюк М.В., як представник [PERSON] , звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Головного управління національної поліції в Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.12.1974 року на підставі ордеру № 3441 батько позивача отримав квартиру [ADDRESS] . В ордері були вписані мати, брат позивача та сам позивач. В подальшому батько та мати позивача померли, а він з братом на підставі статті 1268 ЦК України фактично прийняли спадщину. При цьому зазначено, що копію ордеру надати неможливо через втрату. Зважаючи на інвалідність [PERSON] та його низькі доходи, неможливість отримання належного доходу для нормального життя [PERSON] та його мати [PERSON] звернулися до позивача із пропозицією продажу квартири, 1/2 якої вони вже отримали від брата позивача (загинув за незрозумілих обставин, кримінальна справа щодо смерті закрита) та, в подальшому, придбання позивачу однокімнатної квартири замість його частини квартири. У січні 2017 року вказані особи повідомили, що на квартиру є претендент в особі [PERSON] з якою згадані особи знаходилися у дружніх стосунках. Позивач особисто ніколи не бачив та не спілкувався із [PERSON] , всі новини та бажання майбутнього покупця чув зі слів [PERSON] . Засобами телефонного зв`язку позивача було запевнено, що є в наявності кошти для придбання квартири та те, що позивач отримає від покупця кошти на квартиру, а всі питання буде вирішено через представника позивача. Нарешті, позивач погодився на вмовляння за умови, що останні придбають квартиру із подальшим оформленням договору довічного утримання. 11.12.2018 року позивач підписав довіреність на представника [PERSON] щодо продажу частини квартири, а натомість отримав нотаріально посвідчену заяву. 18.12.2017 року відбувся продаж квартири за підписом продавця [PERSON] . Після продажу квартири та отримання грошової суми представник позивача втратив бажання контактувати із позивачем. Жодних коштів від продажу квартири позивач не отримав. Так само йому було в усній формі відмовлено у придбанні однокімнатної квартири. Зважаючи на позицію [PERSON] позивач звернувся до Придніпровського районного суду із позовом про визнання договору недійсним. Придніпровським районним судом позов задоволено, але 06.02.2020 року по справі 711/7794/18 провадження 22-ц/821/147/20 Черкаським апеляційним судом рішення Придніпровського суду скасовано, а по справі прийнято рішення, яким відмовлено у позові. Позивач фактично залишився без житла та без грошових коштів за продаж нерухомості. Важливим моментом справи було судове засідання 13.06.2019 року, на якому гр. [PERSON] в якості свідка під розписку за відповідальність за завідомо неправдиві свідчення повідомила суду, що гроші позивача знаходяться у неї та вона відмовляється їх повертати відповідачу. Зважаючи на відмову в позові, використовуючи беззаперечні докази вчинення кримінального правопорушення щодо привласнення грошових коштів, позивач звернувся до поліції із заявою про вчинення злочину. Лише після ухвали суду 24.09.2019 року відомості заяви внесено до ЄРДР, але по статті 356 КК України. В подальшому, в т.ч. за скаргами та заявами адвоката Яцюка М.В. відбулася перекваліфікація на ч. 3 ст. 190 КК України. Про ст. 191 КК України орган досудового розслідування забув, хоча дії правопорушника прямо підпадали під умови статті. Вже із цього моменту щодо внесення відомостей тільки на підставі рішення суду, а не слідчого, почалися порушення прав та інтересів позивача в рамках досудового розслідування кримінального провадження. В подальшому порушення з кожним місяцем збільшувалися. Так, позивачем щодо порушень зазначено: 1. постійне ігнорування клопотань, заяв позивача, як потерпілого, та адвоката Яцюка М. В. щодо слідчих дій, щодо місцезнаходження матеріалів справи, щодо ознайомлення з матеріалами справи. 2. в рамках кримінального провадження, окрім необхідності слідчих дій та посилання сторони потерпілого, відбулися вказівки прокуратури після скасування процесуальним прокурором в 2020 році постанови про закриття кримінального провадження. Жодна вказівка за 2 роки не виконана. Повне ігнорування не тільки сторони потерпілого, а й прокурора з боку органу досудового розслідування. 3. слідчими проігнорована ухвала слідчого судді Соснівського районного суду щодо встановлення строків для вчинення термінових необхідних слідчих дій. 4. протягом досудового розслідування було скасовано чотири рази постанови про закриття кримінального провадження, винесені із порушенням Закону. Останню постанову, внаслідок відсутності слідчих дій протягом двох років, позивач вирішив недоцільним оскаржувати та скасовувати. 5. слідчим втрачено матеріали кримінального провадження. 6. відповідач, зазначаючи про організації службового розслідування щодо невиконання слідчих дій та через втрату матеріалів кримінального провадження, так і не вчинено жодних дій для проведення службового розслідування. 7. вже після закриття кримінального провадження потерпілому відмовляються надати доступ до копій кримінального провадження. Копії документів не було б зайвим подати до цього позову для прямого доказу неефективного досудового розслідування, але сторона позивача позбавлена можливості подати докази до суду. Поліція ігнорує позивача, адвоката Яцюка М.В. та, навіть, ухвалу слідчого судді Соснівського районного суду від 12.05.2022 року. Адвокат Яцюк М.В. вказує, що до позову додано документи, в якості доказів, які підтверджують наведені слова щодо порушення прав та інтересів потерпілого, неефективного досудового розслідування, порушення закону з боку органу досудового розслідування, ігнорування ситуації з боку відповідача ГУНП в Черкаській області. Як підставу подання позову зазначено, що внаслідок незаконної бездіяльності та незаконних дій посадових осіб які підпорядковані відповідачу та бездіяльності відповідача в кримінальному провадженні №12019251010005262, позивачу завдано значної моральної шкоди, яку останній вправі вимагати стягнути з відповідача за рахунок державного бюджету. На правове обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивачем зазначено наступне. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу). Оскільки у справі з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалами Соснівського районного суду бездіяльність слідчих, то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Така ж правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі №6/440цс16. У статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. З постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Частиною 2 статті 23 ЦК України визначено що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення (ч. 3 ст. 23 ЦК України). А також: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих обставинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо (п. 9 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. З огляду на статті 1166, 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна та/або орган державної влади. В даному випадку, відповідач ГУНП в Черкаській області (код ЄДРПОУ 40108667) є юридичною особою, органом державної влади. При цьому, Черкаський відділ поліції ГУ НП в Черкаській області, а зараз Черкаське районне управління поліції не є юридичною особою. Відповідно, вірно пред`являти позовні вимоги до ГУ НП в Черкаській області. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляд стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причини, зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє ст. 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства», заяви №33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини», заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року, заява №66561/01). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»; $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції», заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Таким чином, як на думку сторони позивача, відповідачем через бездіяльність не були виконані завдання кримінального провадження, що передбачені ст. 2 КПК України. Зміст та форма кримінального провадження не відповідають загальним засадам кримінального провадження, відповідно до ст. 7 КПК України. Крім того, органом досудового розслідування не виконано одну із засад - законність, зважаючи на те, що за нормами ч.2 ст. 9 КПК, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Представник позивача вважає, що вищезазначені обставини свідчать про те, що позивачу завдано моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю неодноразово звертатися до органів досудового розслідування, прокурора та слідчого судді щодо зобов`язання посадових осіб виконати покладені на них КПК України обов`язки; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебуванні у напруженому психологічному стані та усвідомленні того, що винні особи встановлені не будуть, його порушені права та майнові інтереси захищені не будуть. Вбачається, що з боку посадових осіб органів досудового розслідування внаслідок їхньої бездіяльності позивачу завдано моральної шкоди, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу Україна. На обґрунтування розміру моральної шкоди в позові зазначено наступне. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Внаслідок незаконної бездіяльності та незаконних дій органу досудового розслідування позивач зазнав і на даний час зазнає значних моральних переживань. Позивач є інвалідом ІІІ групи захворювання з проблемами опорно-рухового апарату, мови. За таких обставин позивач позбавлений можливості отримати посаду з окладом, який дозволить нормально існувати в реаліях нинішньої України. Єдиним доходом позивача є пенсія, яка є меншою за прожитковий мінімум в Україні. Позивач позбавлений можливості придбати житло та, більше того, орендувати житло для забезпечення потреби приміщення, в якому він може відпочивати. Єдиною можливістю було домовленість з особами щодо продажу квартири, в якій він мешкав, та придбання йому іншого житла. Зважаючи на те, що квартира була продана, взамін нічого не придбано, гроші від продажу привласненні особами, які скористалися довірою позивача, а суд відмовив у визнанні договору купівлі-продажу недійсним, єдиним можливим засобом захисту прав було звернення за допомогою до правоохоронних органів. Внаслідок злочинної бездіяльності позивач втратив довіру до правоохоронних органів, які проігнорували свій обов`язок щодо розслідування злочину, не вчинили жодну слідчу дію, покликану на розкриття злочину і в подальшому захисту прав позивача, окрім допиту самого позивача. На даний час позивач є фактично «бомжем», порушені його конституційні права на житло, а при цьому злочинці, через закриття кримінального провадження та фактів, підтверджених рішеннями суду, відсутності намагання розслідувати злочин, були позбавлені кримінальної відповідальності та обов`язку відшкодувати позивачу завдану шкоду. При цьому, існує прямий доказ вчинення кримінального правопорушення та фактичного визнання правопорушення у вигляді незаконного привласнення коштів позивача. Внаслідок намагання «рухати» розслідування кримінальної справи та для участі в судових засіданнях слідчих суддів позивачу довелося більше 50 разів їхати за пунктом призначення Сміла-Черкаси, Черкаси-Сміла. Позивач витрачав свій час, витрачав кошти, які міг витратити на купівлю їжі чи одягу. У всіх випадках, окрім суду, позивач отримував повне ігнорування з боку органу досудового розслідування. І як наслідок, незаконна бездіяльність слідчих привела до закінчення строків досудового розслідування та закриття кримінального провадження, що вкрай сильно вдарило по душевному спокою позивача. Позивач залишився «на вулиці», злочинці залишилися з його коштами, а слідчі й далі спокійно працюють, але вже не по справі позивача. На даний час у позивача відсутні важелі впливу на осіб, які позбавили його житла та/або коштів для придбання житла, відсутні можливості захисту своїх прав, окрім подання цього позову. На даний час єдина мета позивача є «дах над головою». Відтак, вина органу досудового розслідування - бездіяльність посадових осіб, слідчих. Більше того, в розпорядженні органу досудового розслідування мається аудіозапис судового засідання, на якому особа в статусі свідка по цивільній справі, зізнається у скоєнні злочину відносно позивача. Вказаний аудіозапис не став підставою для отримання пояснень чи допиту особи, яка зізналася у вчиненні злочину. Негативні наслідки для позивача - позбавлення можливості через кримінальну справу на притягнення злочинців до відповідальності та відшкодування з них коштів позивача, втрата єдиного житла внаслідок злочину, а також відсутня фінансова можливість на придбання чи оренду іншого житла. Причинно-наслідковий зв`язок просліджується з того, що у випадку належного розслідування злочину, складення обвинувального акту і передання його до суду у позивача б існувала можливість захистити свої права, повернути кошти за квартиру та придбати собі інше житло. Ще більше душевні страждання позивача посилилися внаслідок задоволення позову про відшкодування моральної шкоди через неефективне досудове розслідування в кримінальному провадженні №12018251010005106, яке було відкрито через протиправні дії [PERSON] . Придніпровський районний суд визнав законними посилання позивача, частково задовольнив позов по справі 711/3573/21, Черкаський апеляційний суд та Верховний суд України відхилили скарги відповідачів, підтвердивши законність посилань, пояснень, доводів та позовних вимог позивача за схожими обставинами. Наявність рішення, яким підтверджено незаконні дії та бездіяльність не вплинуло на орган досудового розслідування належним чином розслідувати злочин та в подальшому притягти злочинницю до кримінальної відповідальності. Держава вже винна позивачу кошти за неефективне досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні, але на час подання цього позову Держава не виконала рішення. Отже, позивач має право на стягнення з відповідача завданої моральної шкоди, яку оцінено ним за цим позовом та обставинами в розмірі 1000000 (один мільйон) гривень. При цьому представник позивача вказує, що зробити конкретний розрахунок розміру завданої моральної шкоди позивач не може, оскільки не існує конкретної вартості днів хвилювань, переживань, безсонних ночей, тощо. Відповідно до пункту 3 статті 23 Цивільного кодексу України "розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом...". Зазначає, що лише вказана сума як відшкодування моральної шкоди зможе хоч якимось чином заспокоїти моральні переживання Позивача та забезпечити конституційне право на житло. При цьому зауважував, що метою позивача за цим позовом не є і не може бути збагачення за рахунок Держави, а є лише бажання конституційного права на житло, яке гарантовано Державою та захисту своїх прав, а також досягнення розуміння відповідачем щодо належного виконання обов`язків органом досудового розслідування підчас розслідування кримінальних правопорушень. На підставі викладеного просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1000000 (один мільйон) гривень. 19.10.2022 ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси відкрито провадження у справі та позов прийнято до розгляду. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Сторонам надано час для подачі заяв по суті спору. 24.01.2023 ухвалою суду у справі призначено судову психологічну експертизу та провадження по справі зупинено. 07.03.2023 ухвалою суду провадження по справі відновлено та призначено підготовче судове засідання. 26.04.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті з повідомленням учасників справи. В судове засідання 14.08.2023 позивач [PERSON] подав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, підтримав позов та просив його задоволити. В судових засіданнях [PERSON] просив позов задоволити на підставі викладених в ньому доводів та долучених письмових доказів, додатково вказавши, що через бездіяльність та неефективність дій органу досудового розслідування, що призвело до закриття кримінального провадження, йому завдано моральної шкоди. В судове засідання 14.08.2023 представник позивача [PERSON] адвокат Яцюк М.В. подав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, підтримав позов та просив його задоволити. В судових засіданнях адвокат Яцюк М.В. посилався на те, що через неефективність проведення досудового розслідування та бездіяльність слідчих позивач фактично став «бомжем», а винні особи залишились непокараними. Позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що через відсутність здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні та закриття кримінального провадження за закінченням строків досудового розслідування, позивач не може захистити свої майнові права, злочинці не покарані, [PERSON] не зміг заявити цивільний позов у кримінальному провадження про відшкодування шкоди, а тому, на його думку, відбулось неефективне досудове розслідування, яке забезпечує держава. Таким чином, позивачу завдані моральні страждання, його позбавлено житла і він не зміг захистити майнові права, оскільки органи досудового розслідування не захистили його порушені права. Саме через бездіяльність органу досудового розслідування позивач втратив надію на повернення втрачених від продажу власної квартири коштів та можливість забезпечити себе житлом. Просив позов задоволити на підставі викладених в ньому доводів та долучених письмових доказів, а також з урахуванням наданих відповідей на відзиви відповідачів. У відповіді на відзив ГУНП в Черкаській області представник позивача адвокат Яцюк М.В. заперечував проти доводів відповідача щодо обрання позивачем невірного способу захисту, посилаючись на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси ухвалене в преюдиційній справі №711/3573/20, законність та обґрунтованість якого була перевірена Черкаським апеляційним судом (провадження 22ц/821/480/21). Тому, на його думку, відповідач не може посилатись на неправильність способу захисту за таких умов. Щодо правомірності вимог позивача та звернення до належних відповідачів з вимогою про відшкодування шкоди, представник позивача посилався на висновки ВСУ у справах №462/5450/18, № 6-501цс17, №638/11853/15-ц, № 585/724/19, у яких чітко відображено про доведення завдання моральної шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування, щодо використання правильних норм в аналогічних позовах та про звернення вимог до належних відповідачів, якими є відділи казначейства. Відносно посилання на незаконність стягнення моральної шкоди, представник позивача зазначав, що відповідач у відзиві зазначає про не наведення позивачем розрахунку моральної шкоди. В той же час, відповідач не посилається на норму закону, яка передбачає обов`язок позивача надати розрахунок моральної шкоди. В тексті позову описано в чому полягає моральна шкода, приведено закони та судову практику щодо законності вимог про стягнення моральної шкоди. Остаточний розмір моральної шкоди визначає суд та перевіряє законність та обґрунтованість вимог щодо заявленої позивачем суми моральної шкоди. Сторона відповідача жодним чином не відреагувала на клопотання сторони позивача щодо призначення психологічної експертизи, в якому зазначено питання щодо наявності/відсутності на думку експерта душевних страждань особи за наявної ситуації. Сторона позивача зазначає, що буде зменшувати або збільшувати позовні вимоги виключно, за висновками експерта стосовно наявності моральної шкоди та у випадку наявності розміру такої завданої шкоди. Крім того, представник позивача звертав увагу на висновки ВСУ по справі № 6-501цс17, відповідно до яких: «Слід вважати, що тривале неналежне проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні спричиняє заявнику (потенційному потерпілому) відчуття: невизначеності, невпевненості, незахищеності; неможливість реалізації своїх прав та законних інтересів, неможливість спрогнозувати свої дії та можливі їх наслідки; невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів, тощо. Вказане тривало протягом тривалого часу та триває і по даний час (протилежного не доведено) та потребує для позивача докладення додаткових зусиль для можливості подолати такі негативні наслідки протиправної поведінки стосовно себе. Тому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції безпідставно встановлено, відсутність факту заподіяння вказаними неправомірними діями та бездіяльністю позивачу моральної шкоди». Крім того, представником позивача адвокатом Яцюк М.В. подано відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якому заперечував проти доводів відповідача вказуючи, що підставою для звернення до суду про відшкодування моральної шкоди є неналежне виконання обов`язків органом досудового розслідування, ігнорування вказівок прокуратури органом досудового розслідування, відсутність будь-яких слідчих дій з боку органу досудового розслідування. Вказана бездіяльність призвела до того, що позивач не може використати права потерпілого в кримінальному процесі, а найголовніше - особи, які вчинили кримінальне правопорушення не будуть притягнуті до відповідальності. Таким чином, позивач залишиться без своїх коштів, без нерухомості та без відновлення справедливості. Під час розгляду цієї справи позиція ГУ НП в Черкаській області не змінилася та, більше того, сторона позивача вважає деякі подані докази цинічним додатковим знущанням над позивачем у цій справі та потерпілим у кримінальній справі, яка закрита внаслідок закінчення строків досудового розслідування. Душевні хвилювання позивача ще збільшилися внаслідок такої позиції відповідача.? У своєму відзиві сторона відповідача плутає підстави для звернення до суду. Основні тези сторони відповідача, що сам позивач відмовляється ознайомлюватися з матеріалами справи, як і адвокат. Відсутність ознайомлення зі справою - одна із багатьох підстав для звернення до суду, але не є на першому, другому та, навіть, третьому місці за важливістю. Сторона відповідача зазначає, що матеріали кримінального провадження не були втрачені. При цьому, жодних матеріалів кримінального провадження не додано до відзиву. Саме матеріали кримінального провадження можуть допомогти суду розібратися у ситуації та перевірити доводи позивача щодо відсутності слідчих дій. Без перевірки матеріалів кримінального провадження неможливо підтвердити або спростувати слова позивача. Відтак, клопотання про витребування доказів, подане разом із позовом набуває нової актуальності, зважаючи на позицію сторони відповідача. До позову надана копія вказівок прокуратури по кримінальному провадженню. До відзиву не подано жодного доказу про виконання вказівок та, навіть, однієї вказівки прокурора. Вимога про місцезнаходження матеріалів справи не є вказівкою прокурора. Якщо органом досудового розслідування були вчинені слідчі дії, покликані на розкриття злочину, то сторона відповідача повинна була надати такі докази. Наданням доказів була б спростована позиція сторони захисту. Докази разом із позовом не додано, повідомлення про поважні причини неможливості надання доказів разом із відзивом не зазначено. Відтак, відповідач обрав докази, якими обґрунтовуватиме свою позицію. Серед цих доказів відсутні докази своєчасного та якісного досудового розслідування та виконання всіх вказівок процесуального прокурора. Єдине із чим можна частково погодитися із позицією відповідача - відсутність безапеляційних доказів розміру (розрахунку) моральної шкоди. В той же час, в тексті позову зазначено, що позовні вимоги будуть базуватися на висновках судового експерта, а до позову подано клопотання про призначення судової експертизи. Відтак посилання на відсутність доказів необґрунтоване, адже позивач не може разом із позовом подати висновки судового експерта, оскільки судова експертиза призначається судом. 14.08.2023 до канцелярії суду представником відповідача Державної казначейської служби України Ярош С.В. подано заяву з проханням провести судове засідання 14.08.2023 без його участі та відмовити у задоволенні позову. В судових засіданнях представники відповідача Державної казначейської служби України Ярош С.В. та Гринюк Т.Б. заперечували проти доводів позивача та його представника, викладених в позовній заяві, та просили відмовити в задоволенні позову у зв`язку з їх недоведеністю належними доказами та з підстав викладених у відзиві на позов. У відзиві на позов від 07.11.2022 Державна казначейська служба України заперечувала проти доводів викладених в позові виходячи з наступного. Заперечувало щодо визначення Казначейства відповідачем у справі, зазначаючи, що відповідно до висновків Верховного Суду відповідачем в даній категорії справ є Держава Україна в особі її органів. Зазначене, на їх думку, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову через невірно обраний спосіб захисту порушених прав. Щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди в сумі 1000000,00 грн. Казначейство вказувало, що враховуючи норми чинного законодавства, а також відповідно до правового висновку викладеного в п. 5.9. та п. 5.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 по справі № 920/715/1 7 статті 1173, 1174 ЦКУ є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦКУ. Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 по справі № 925/1196/18. Крім того, п. 6.16. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 по справі № 925/1196/18 визначено, що причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, виключно на позивача покладається обов`язок доведення наявності завдання останньому моральної шкоди як наслідок протиправної поведінки працівників Національної поліції. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - ППВСУ №4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушені права власності, в тому числі інтелектуальної, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. Згідно п. 4 ППВСУ №4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Казначейство вважає за необхідне зауважити, що позивачкою не надано доказів наявності завдання їй моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів. Факт тривалого досудового розслідування злочину, у якому позивач є потерпілим, а також факти скасування судом постанов слідчого відділу Черкаського ВП (РУП) ГУ НП в Черкаській області та факти визнання судом бездіяльності органів досудового розслідування не можуть вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди, оскільки, відповідно до висновку викладеного в п. 56 постанови Верховного Суду від 10.04.2019 по справі № 464/3789/17 порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Крім того, не зрозуміло з яких міркувань виходив Позивач визначаючи суму моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн., оскільки, жодних розрахунків моральної шкоди в позовній заяві не наведено. З огляду на вищезазначене, ДКС України вважає, що підстави для відшкодування [PERSON] за рахунок коштів Державного бюджету Україні моральної шкоди в сумі 1 000 000,00 грн. відсутні. 14.08.2023 до канцелярії суду представником відповідача ГУНП в Черкаській області за довіреністю Коваленко А.П.. подано заяву з проханням провести судове засідання 14.08.2023 без її участі та відмовити у задоволенні позову. В судових засіданнях представники відповідача ГУНП в Черкаській області за довіреністю Сліпченко І.С. та Коваленко А.П., заперечували проти задоволення позову в повному обсязі з підстав викладених у відзиві. У відзиві на позов від 11.11.2022 ГУНП в Черкаській області вказувало на те, що даний позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 23.09.2019 до колишнього Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області надійшла ухвала Соснівського районного суду міста Черкаси щодо внесення відомостей до ЄРДР та розпочати досудове розслідування за заявою [PERSON] в інтересах [PERSON] , щодо заволодіння його майном та привласнення належних йому коштів. 24.09.2020 постановою слідчого СВ Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №212019251010005262 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України. За результатами розслідування, 24.12.2019 слідчим СВ колишнього ЧВП ГУНП прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження. 03.05.2020 прокурором Черкаської місцевої прокуратури скасовано рішення слідчого про закриття кримінального провадження. 01.06.2020 слідчим СВ залучено, допитано в якості потерпілого [PERSON] та вручено йому пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. 29.08.2020 дізнавачем - інспектором СД старшим лейтенантом поліції С.Вдовенко залучено та допитано в якості потерпілого [PERSON] 18.09.2020 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси задоволено скаргу адвоката Яцюка М.В., який діє в інтересах [PERSON] , про перекваліфікацію кримінального провадження. 16.10.2020 винесено постанову про перекваліфікацію складу злочину у кримінальному провадженні №12019251010005262 від 24.09.2019 з кримінального проступку - ст.356 КК України на ч.3 ст.190 КК України. 20.11.2020 у кримінальному провадженні Черкаською місцевою прокуратурою змінено підслідність за слідчим відділом Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області та подальшого розслідування. За результатом досудового розслідування, 14.02.2022 у вказаному кримінальному провадженні слідчим прийнято рішення про закриття на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. 23.06.2022, на виконання ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.04.2022, досудове розслідування у кримінальному провадженні відновлено. 01.08.2022 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/5662/22) відмовлено у задоволенні клопотання про продовження строків досудового розслідування. 10.08.2022 у кримінальному провадженні прийнято рішення про закриття на підставі п. 10 ч.1 ст.284 КПК України. Також, зазначало, що відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи ушкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру - правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Фактичною підставою для застосування цивільно-правової відповідальності на підставі статті 1174 ЦК України є наявність у рішенні, дії бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених вказаною нормою, є протиправність, шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. Також, ГУНП в Черкаській області звертало увагу суду на те, що позивачем не надано як доказ - рішення суду, яке вступило в законну силу, яким визнано дії ГУНП в Черкаській області протиправними щодо порушення прав позивача. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Згідно норм чинного законодавства, принципами судового доказування є обов`язковість доказування (оскільки всі обставини справи підлягають доказуванню, за винятком тих, які не підлягають доказуванню в силу закону); належність доказів; допустимість доказів; вільна оцінка доказів. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. В той же час позивачем до позовної заяви не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження завданої йому моральної шкоди. Також позивачем не зазначено в чому конкретно виразились його моральні страждання та з чого він виходив визначаючи розмір моральної шкоди саме в сумі 1000000 грн. Факт заподіяння шкоди доводить позивач, який повинен в підтвердження своїх доводів про заподіяння моральної шкоди, надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і підновлення стосунків з оточуючими людьми, тощо. Право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.? За таких обставин справи та враховуючи відсутність належних доказів заподіяння моральної шкоди просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та матеріали кримінального провадження №12019251010005262, оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтями 15, 16\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. В судовому засіданні встановлено, що на виконання ухвали слідчого судді Соснівського райсуду м.Черкаси 24.09.2019 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019251010005262 на підставі заяви [PERSON] , за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ст. 356 КК України. Орган досудового розслідування - Черкаський відділ поліції ГУНП в Черкаській області. Вказане підтверджується витягом є Єдиного реєстру досудових розслідувань. Згідно долучених до позовної заяви документів: 24.12.2019 слідчим СВ ЧВП ГУНП в Черкаській області винесено постанову про закриття вказаного кримінального провадження, яку 03.05.2020 прокурором Черкаської місцевої прокуратури було скасовано. 21.02.2020 прокуратурою Черкаської області направлено до Черкаської місцевої прокуратури звернення адвоката Яцюка М.В., в інтересах [PERSON] , щодо неналежного проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Листом Черкаської місцевої прокуратури від 05.08.2020 адвоката Яцюка М.В., в інтересах [PERSON] , повідомлено, що у зв`язку з недотриманням вимог чинного законодавства України, невиконання вказівок прокурора, а також з метою перевірки викладених останнім фактів, Черкаською місцевою прокуратурою ініційовано перед керівництвом ГУНП в Черкаській області питання щодо проведення службового розслідування та вирішення питання про притягнення винних осіб до відповідальності. Також повідомлено про надання вказівок в порядку ст. 36 КПК України. 18.08.2020 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/7790/20) задоволено скаргу адвоката Яцюка М.В., який діє в інтересах [PERSON] , та зобов`язано слідчого в 15-денний строк з дня отримання ухвали слідчого судді провести необхідні слідчі дії для забезпечення своєчасного, законного досудового розслідування, в тому числі щодо додержання строків за ст. 219 КПК України. 18.09.2020 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/7086/20) задоволено скаргу адвоката Яцюка М.В., який діє в інтересах [PERSON] , про перекваліфікацію кримінального провадження №12019251010005262. 25.11.2020 ГУНП в Черкаській області повідомило [PERSON] про перекваліфікацію кримінального провадження №12019251010005262 з кримінального проступку, передбаченого ст. 356 КК України, на кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 190 КК України. 18.12.2020 СУ ГУНП в Черкаській області листом повідомило [PERSON] про відсутність підстав для відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування кримінального провадження №12019251010005262, а також вказано слідчому на необхідність активізації розслідування. 13.01.2021 СУ ГУНП в Черкаській області листом повідомило [PERSON] про надання вказівок у кримінальному провадженні №12019251010005262 щодо його активізації та прийняття законного рішення. Також, листом СУ ГУНП в Черкаській області від 13.01.2021 позивача було повідомлено про доручення проведення досудового розслідування іншому слідчому і активізацію слідства, а також призначення проведення службової перевірки з метою встановлення причин тривалого проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні. 01.02.2021 СУ ГУНП в Черкаській області листом повідомило [PERSON] про зміну підслідності кримінального провадження, у зв`язку з реорганізацією підрозділів національної поліції, та про надання вказівки слідчому на необхідність активізації розслідування. 04.02.2021 СУ ГУНП в Черкаській області листом повідомило адвоката Яцюка М.В. про визначення підслідності у даному кримінальному провадження за Черкаським РУП ГУНП в Черкаській області та про надання вказівки слідчому на необхідність активізації розслідування. 31.05.2021 Черкаська обласна прокуратура листом повідомила [PERSON] , що кримінальне провадження №12019251010005262 перебуває у провадженні Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області. 02.08.2021 СУ ГУНП в Черкаській області листом повідомило адвоката Яцюка М.В. про закриття кримінального провадження №12019251010005262, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 03.08.2021 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/7454/21) частково задоволено скаргу адвоката Яцюка М.В., який діє в інтересах [PERSON] , на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні №12019251010005262. 05.08.2021 Черкаська окружна прокуратура листом повідомила адвоката Яцюка М.В., в інтересах [PERSON] , про ініціювання проведення службового розслідування. 17.09.2021прокурором направлено до Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області лист щодо належної перевірки додержання вимог КПК України під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019251010005262. 22.09.2021 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/9175/21) задоволено скаргу адвоката Яцюка М.В., який діє в інтересах [PERSON] , та скасовано постанову слідчого від 21.07.2021 про закриття кримінального провадження №12019251010005262. Відповідно до листів Черкаської окружної прокуратури від 17.09.2021 та 10.09.2021 з метою належної перевірки додержання вимог КПК України під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019251010005262 до Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області неодноразово направлялись запити про витребування матеріалів вказаного кримінального провадження, які надано не було. 04.01.2022 СУ ГУНП в Черкаській області листом повідомило адвоката Яцюка М.В. про надання вказівки щодо встановлення місцезнаходження матеріалів кримінального провадження №12019251010005262. 08.02.2022 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/539/22) задоволено скаргу адвоката Яцюка М.В., який діє в інтересах [PERSON] , та скасовано постанову слідчого від 21.12.2021 про закриття кримінального провадження №12019251010005262. 12.04.2022 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/2449/22) задоволено скаргу адвоката Яцюка М.В., який діє в інтересах [PERSON] , та скасовано постанову слідчого від 17.02.2022 про закриття кримінального провадження №12019251010005262. 21.04.2022 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/2771/22) задоволено скаргу адвоката Яцюка М.В., який діє в інтересах [PERSON] , та відведено слідчого Кацигана Д.О. від проведення досудового розслідування кримінального провадження №12019251010005262. 26.06.2022 СУ ГУНП в Черкаській області листом повідомило адвоката Яцюка М.В. про відновлення досудового розслідування кримінального провадження №12019251010005262, на виконання ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.04.2022; доручення проведення досудового розслідування слідчому СВ Черкаського РУП ГУНП Рубану М.В. та направлення поданої адвокатом скарги до СВ Черкаського РУП ГУНП. 09.08.2022 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/5690/22) частково задоволено скаргу адвоката Яцюка М.В., який діє в інтересах [PERSON] , визнано бездіяльність слідчого Рубана М.В. щодо відсутності відповіді по розгляду клопотання та зобов`язано розглянути клопотання [PERSON] від 14.07.2022, 18.07.2022 у встановлені законом строки. 10.08.2022 постановою слідчого, на підставі п. 10 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження №12019251010005262 закрито. 21.09.2022 СУ ГУНП в Черкаській області листом повідомило адвоката Яцюка М.В. про направлення до Черкаського РУП ГУНП його звернення щодо надання можливості ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №12019251010005262 та проведення службового розслідування за фактом неналежного його розслідування. Дане рішення слідчого не було оскаржене до слідчого судді відповідного суду. Також, 04.08.2020, 25.11.2020, 12.05.2020, 24.02.2021, 05.08.2021, 09.09.2021, прокурором у кримінальному провадженні №12019251010005262, в порядку ст. 36 КПК України, надавались вказівки про необхідність виконання слідчих (розшукових) дій. Крім того, до позову долучено заяви [PERSON] від 29.06.2021, 06.07.2021, 14.07.2022, 01.09.2022 про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №12019251010005262. Під час розгляду справи, судом були досліджені матеріали кримінального провадження №12019251010005262, надані ГУНП в Черкаській області на запит суду. Так, як зазначалось вище, до ЄРДР внесені відомості за ч.3 ст. 190 КК України. Матеріали кримінального провадження, крім вказаного вище містять наступні документи: 24.09.2019 на підставі ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/8827/19) до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за заявою [PERSON] з правовою кваліфікаціє кримінального правопорушення за ст. 356 КК України; 24.12.2019 слідчим СВ ЧВП ГУНП винесено постанову про закриття вказаного кримінального провадження; 03.05.2020 прокурором Черкаської місцевої прокуратури скасовано рішення слідчого про закриття кримінального провадження; 12.05.2020 надано вказівки в порядку ст. 36 КПК України; 25.05.2020 надано доручення слідчого про проведення слідчий (розшукових) дій; 01.06.2020 слідчим СВ залучено, допитано в якості потерпілого [PERSON] та вручено йому пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого; 29.08.2020 дізнавачем - інспектором СД старшим лейтенантом поліції С. Вдовенко залучено та допитано в якості потерпілого [PERSON] ; 18.09.2020 надано доручення на проведення слідчих (розшукових) дій; 18.09.2020 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси задоволено скаргу адвоката Яцюка М.В., який діє в інтересах [PERSON] , про перекваліфікацію кримінального провадження; 11.10.2020 доручення про здійснення досудового розслідування кримінального проступку (дізнання); 16.10.2020 винесено постанову про перекваліфікацію складу злочину у кримінальному провадженні №12019251010005262 від 24.09.2019 з кримінального проступку - ст.356 КК України на ч.3 ст.190 КК України; 16.10.2020 повідомлено про початок досудового розслідування; 20.11.2020 Черкаською місцевою прокуратурою змінено підслідність у кримінальному провадженні за слідчим відділом Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області та матеріали направлено для подальшого розслідування; 24.02.2021 надано вказівки в порядку ст. 36 КПК України; 21.07.2021 слідчим СВ Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області винесено постанову про закриття вказаного кримінального провадження; 22.09.2021 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/9175/21) скасовано постанову слідчого від 21.07.2019 про закриття кримінального провадження; 31.12.2021 слідчим СВ Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області винесено постанову про закриття вказаного кримінального провадження; 08.02.2022 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/539/22) скасовано постанову слідчого від 31.12.2021 про закриття кримінального провадження; 21.04.2022 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси задоволено скаргу адвоката Яцюка М.В. та відведено слідчого Кацигана Д.О. від проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні; 17.02.2022 у вказаному кримінальному провадженні слідчим прийнято рішення про закриття на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. 12.04.2022 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/2449/22) скасовано постанову слідчого від 17.02.2022 про закриття кримінального провадження; 23.06.2022 на виконання ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.04.2022, досудове розслідування у кримінальному провадженні відновлено; 01.08.2022 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/5662/22) відмовлено у задоволенні клопотання про продовження строків досудового розслідування; 09.08.2022 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси (справа №712/5690/22) скаргу адвоката Яцюка М.В. задоволено частково та визнано бездіяльність слідчого Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області Рубана М.В. щодо відсутності відповіді по розгляду клопотання; 10.08.2022 постановою слідчого закрито кримінальне провадження, на підставі п. 10 ч.1 ст.284 КПК України. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Частиною 2 статті 23 ЦК України визначено що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення (ч. 3 ст. 23 ЦК України). А також: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих обставинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо (п. 9 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. З огляду на статті 1166, 1167 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна та/або орган державної влади. В даному випадку, відповідач ГУНП в Черкаській області (код ЄДРПОУ 40108667) є юридичною особою, органом державної влади. При цьому, Черкаський відділ поліції ГУ НП в Черкаській області не є юридичною особою. Відповідно, позивачем вірно пред`явлені позовні вимоги до ГУ НП в Черкаській області. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє ст. 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви №33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява №66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18). За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу (див. постанову Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17). Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суд від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) вказано, що «34. Велика Палата Верховного Суду вже доходила висновку, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України (див. пункт 68 постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц). 35. Вказана стаття регламентує відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. 36. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України). 37. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду слід застосовувати частину шосту статті 1176 ЦК України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України) (див. висновки Верховного Суду України, викладений у постановах від 22 червня 2017 року в справі № 6-501цс17, від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16; пункт 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17)». Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18). Аналогічні правові висновким викладено в постанові Верховного Суді від 07.08.2023 у справі №639/3192/20. Звертаючись до суду із позовом, позивач [PERSON] обґрунтував свої вимоги як окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження №12019251010005262, так і неефективністю, безвідповідальністю досудового розслідування в цілому, оскільки протягом часу з 24.12.2019. (дата внесення відомостей до ЄРДР) і до 10.08.2022 (дата закриття кримінального провадження), окрім допиту потерпілого [PERSON] , не було вчинено жодної слідчої (розшукової) дії, направленої на встановлення об`єктивної істини за порушеним кримінальним провадженням; матеріали кримінального провадження не містять результатів виконання доручень слідчого, наданих в порядку ст. 40 КПК; не виконані ухвали слідчих суддів, зокрема, щодо розгляду клопотання потерпілого про допит як його, так і вказаних ним осіб; змінювалася група слідчих, був задоволений відвід слідчому; органами прокуратури визнавався факт неефективного досудового розслідування, про що повідомлявся [PERSON] ; відсутні процесуальні рішення щодо прийняття слідчим до провадження кримінального провадження; неодноразово виносились постанови слідчого про закриття кримінального провадження, які в подальшому скасовувались слідчими суддями. Крім того, матеріали кримінального провадження не містять результатів виконання вказівок прокурора та начальника СУ ГУ НП в Черкаській області, незважаючи на встановлений термін їх виконання. Внаслідок такої ситуації кримінальне провадження 10.08.2022 було закрите у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, на підставі п.10 ч.1 ст. 284 КПК України, які поновити чи продовжити вже неможливо. Таким чином, як на думку суду, відповідачем через бездіяльність не були виконані завдання кримінального провадження, що передбачені ст. 2 КПК України. Зміст та форма кримінального провадження не відповідають загальним засадам кримінального провадження, відповідно до ст. 7 КПК України. Крім того, відповідачем не виконано одну із засад законність, зважаючи на те, що за нормами ч.2 ст. 9 КПК, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Суд вважає, що зазначені обставини свідчать про те, що позивачу [PERSON] завдано моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю неодноразово звертатися до органів досудового розслідування, прокурора та слідчого судді щодо зобов`язання посадових осіб виконати покладені на них КПК України обов`язки; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебуванні у напруженому психологічному стані та усвідомленні того, що винні особи встановлені не будуть, його порушені права та майнові інтереси захищені не будуть. Судом встановлено, що з боку посадових осіб органів досудового розслідування внаслідок їхньої бездіяльності позивачу завдано моральної шкоди, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу Україна. Суд вважає, що внаслідок подій, які призвели до встановлення порушення у цій справі, позивач вочевидь зазнав страждань, і таку шкоду не може бути виправлено самим лише встановленням факту порушення. Безпідставними є доводи представників відповідачів про те, що позивачем у даній справі не доведено судовими рішеннями неправомірної бездіяльності слідчих, з огляду на викладені вище обставини. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує практику ЄСПЛ, принципи розумності, виваженості та справедливості, і вважає обґрунтованим розмір 20 000,00 грн. При цьому, суд погоджується із доводами представників відповідачів про те, що відсутні підстави для визначення розміру моральної шкоди 1\~000\~000 грн., яку позивач та його представник обґрунтовували не лише завданими моральними стражданнями, а й розміром компенсації вартості житлового приміщення, яке позивач міг би придбати в подальшому. Отже, наявні підстави для покладення на державу в особі органу державної влади ГУ НП в Черкаській області обов`язку відшкодувати позивачу завдану йому моральну шкоду у зв`язку з неефективністю ведення досудового розслідування кримінального провадження, у якому позивач є потерпілим. Підставою для відшкодування шкоди у цій справі є бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування в частині невиконання своїх службових обов`язків. При вирішенні спору, судом враховані висновки Верховного Суду, відповідно до яких держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. Слід зазначити, що у цій справі підставою відшкодування позивачу моральної шкоди є не сам факт скасування слідчими суддями прийнятих уповноваженими особами відповідача процесуальних рішень, а встановлена незаконність цих рішень, систематична протиправна бездіяльність згаданих осіб відносно розслідування кримінального провадження, предметом якого, зокрема є завдання позивачу матеріальних збитків та тривалість досудового розслідування кримінального провадження, яка в кінцевому результаті призвела до його закриття у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, які відновити, продовжити чи поновити не можливо в силу закону. Враховано, що в остаточному висновку за результатами кримінального провадження, воно завершено у зв`язку зі спливом строку досудового розслідування. Такий результат став наслідком неефективного досудового розслідування, проведеного з порушенням розумних та об`єктивно необхідних строків. Суд також вважає за необхідне зазначити, що враховуючи правову позицію Верховного Суду неодноразово викладену в постановах, зокрема від 10.11.2021 у справі №346/5428/17, від 15.06.2022 у справі №398/2910/20, від 14.09.2022 у справі №415/1009/21, а також позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16 кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. З урахуванням вищевикладеного, а також із врахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] , а саме про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 20000 (двадцять тисяч) гривень. При вирішенні спору судом враховувались висновки викладені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 (справа №916/1423/17), від 18.12.2019 (справа №688/2479/16-ц), від 29.06.2022 (справа №477/874/19); Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 (справа №180/1735/16-ц); Верховного Суду від 22.06.2017 (справа №6-501цс17), від 02.09.2020 (справа №607/8203/18), від 27.05.2020 (справа №585/724/19), від 07.08.2023 (справа №639/3192/20). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, що полягає у сплаті судового збору, суд враховує, що згідно із п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не справляється судовий збір за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Отже, судовий збір за подання подібних позовів не повинен справлятися взагалі, а тому у суду відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідачів в дохід держави.

Outcome: partial