Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду до відповідачів Чернівецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області. В обгрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що 15.03.2017 року відносно неї 42017260000000097 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань №42017260000000097 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. Вказує, що її було затримано в порядку ст. 208 КПК України 09.06.2017 року. 10.06.2017 року було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 КК України та слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Чернівці застосовано до запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном до 07.08.2017 року та одночасно визначено розмір застави сумі 170 000 грн., а також покладено на неї обов`язки, передбачені ст.194 КПК України. 12.06.2017 року її звільнено з-під варти уповноваженими службовими особами Чернівецької установи виконання покарань ВДПСу в Чернівецькій області у зв`язку із внесенням визначеного розміру застави. Разом з цим, 13.06.2017 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Чернівці вона була відсторонена від посади начальника відділу охорони культурної спадщини Чернівецької міської ради строком на два місяці, тобто до 11.08.2017 року. Вказує, що 07.08.2017 року постановою першого заступника прокурора області Мустеци І., строк досудового розслідування у кримінального провадженні продовжено до чотирьох місяців, а також даний строк продовжено 09.08.2017 року. Вказує, що 30.09.2017 року у кримінальному провадженні №42017260000000097 затверджено та скеровано до Першотравневого районного суду м. Чернівці обвинувальний акт. Зазначає, що 18.10.2017 року, 15.12.2017 року, 22.03.2018 року, 06.06.2018 року ухвалами Першотравневого районного суду м. Чернівці її знову ж таки відсторонено від посади начальника відділу охорони культурної спадщини Чернівецької міської ради, строком на 2 (два) місяці, до 06.08.2018 року. В подальшому, 05.07.2021 року вироком Першотравневого районного суду м.Чернівці її визнано невинуватою та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 кПк України, за недоведеністю в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.16.11.2021 року Ухвалою Чернівецького апеляційного суду вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 05 лишня 2021 року залишено без змін, що свідчить про те, що позивачка незаконно перебувала під слідством та судом з 09.06.2017 року по 16.11.2021 року, що загалом складає 53 місяці та 7 днів. Наголошує на тому, що беручи до уваги вищезазначені ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці та Першотравневого районного суду м. Чернівці, а також розпорядження Чернівецького міського голови, вона була відсторонена від займаної посади, у період з 13.06.2017 року по 06.08.2018 року, що складає 247 робочих днів. Середньоденна заробітна плата складала 1154,63 грн. Відповідно її втрачений заробіток за час відсторонення від посади складає 285 193,61 грн. Окрім наведеного, позовні вимоги аргументує тим, що за час перебування під слідством та судом вона зазнала незаконного втручання у своє особисте життя та власність, перенесла тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури та суду щодо притягнення її до кримінальної відповідальності, її авторитет було принижено, незаконне пред`явлення обвинувачення порушило її нормальні сімейні зв`язки, престиж та репутацію як посадової особи, що в своїй сукупності спричинило тяжкі душевні страждання. Вказує, також на те, що її було звільнено з займаної посади з зазначенням в мотивувальній частині розпорядження саме причину того, що вона притягається до кримінальної відповідальності за корупційний злочин. Разом з вищезазначеним, вона було змушена постійно перейматися за свій захист та наслідки для себе та сім?ї, які могло спричинити визнання судом її винною у пред`явленому обвинуваченні. Звертає увагу на те, що її психічний стан підтверджується тим, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 10.07.2017 року по 21.07.2017 року в ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» з діагнозом: розлад адаптації; тривожно-депресивна реакція, ситуаційно обумовлена, з інсомнічним синдромом. Посилається на те, що інформація про кримінальне провадження відносно неї була широко розповсюджена в Інтернет виданнях та соціальних мережах, що знову ж таки принижувало її честь та гідність, порушувало ділову репутацію. Також незаконне перебування під слідством і судом більше 4 років сприяло погіршенню її відносин з колегами, друзями, сусідами та знайомими, які не нормалізувалися до сьогодні. Посилається на те, що вищенаведені обставини є підставою для збільшення мінімального гарантованого законом розміру морального відшкодування, завданого незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Вважає, що заподіяний їй розмір моральної шкоди становить 867 000 грн., а розмір майнової шкоди - 285193 грн. Просить, заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Рух справи та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.04.2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу в підготовче засідання. 28.04.2023 року представником ГУНП в Чернівецькій області Гроссу Д. в судовому засіданні заявлено відзив на позовну заяву. Вважають позовну заяву безпідставною посилаючись на те, що в даній справі ГУНП не є належним відповідачем, а також на те, що в матеріалах справи відсутня постанова (ухвала) компетентноого органу, якою б визначався розмір відшкодування втраченого заробітку [PERSON] . Окрім цього, вказують, що [PERSON] не підтверджує наявність страждань психологічного характеру, їх глибину та ступінь, зазначають, що надані позивачем роздруківки з ЗМІ не несуть доказової сили. Враховуючи обставини в позовній заяві, вважають доводи позивача на виклад обставин не обгрунтовними та не співмірними з заявленою сумою стягнення. Просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні 28.04.2023 року відзив на позовну заяву заявив представник Державної казначейської служби України Ісопеску К. В обґрунтування відзиву посилаються на те, що позивачем порушено термін звернення до суду для відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного відсторонення від роботи (втраченого заробітку). Зазначають, що [PERSON] не надано належних доказів, які б підтверджували, що погіршення стану здоров`я, психічної рівноваги спричинено саме притягненням останньої до кримінальної відповідальності. Наголошують на тому, що розмір відшкодування моральної шкоди не повинен бути більшим, ніж достатнім та не повинен сприяти її збагаченню. В задоволенні позовних вимог просять відмовити. 09 травня 2023 року представником Чернівецької обласної прокуратури - Головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави в суді Нараєвської А. скеровано до суду відзив на позовну заяву. Вказують, що позивачем не обгрунтований такий розмір моральної шкоди та не доведена сама наявність моральної шкоди, або ж причинний зв?язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою, саме тому вважають розмір моральної шкоди значно завищеним, відповідно компенсація цих коштів призведе до неправомірного збагачення позивачки за рахунок держави. Крім того, зазначають, що [PERSON] невірно в позовній заяві визначила порядок стягнення коштів, оскільки кошти для відшкодування моральної шкоди стягуються виключно з Державного бюджету України, без конкретизації суб?єкта, який буде виконувати рішення. Просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 29.05.2023 року позивач [PERSON] скерувала до суду відповідь на відзиви. Зазначає, що посилання Чернівецької обласної прокуратури у відзиві на те, що позивачкою не доведено спричинення їй моральної шкоди, не можуть бути прийняті до уваги у зв?язку із невідповідністю до закону, яким передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду та в будь-якому випадку отримання відшкодування гарантованого розміру моральної шкоди. Щодо неналежності відповідача, вказує, що дане посилання у відзиві не відповідає дійсності у зв?язку з тим, що відповідачем у даній справі є держава, яка в свою чергу бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким і є ГУНП в Чернівецькій області, Чернівецька обласна прокуратура та Державна казначейська служба України. Підготовче провадження по справі закрито 29.05.2023 року. Справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] , в її інтересах представник адвокат Чабану А. підтримали в повному обсязі доводи викладені в позові, та просили позовні вимоги задовольнити. Прокурор Нараєвська О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини викладені у поданому до суду відзиві на позовну заяву. Представник Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області Гроссу М. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у поданому відзиві на позовну заяву. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Чернівецькій області Ісопеску К.І. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, посилаючись на обставини викладені у поданому відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників процесу в судовому засіданні, дослідивши подані докази в їх сукупності та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд зважає на наступне. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41, при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції; Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом належними доказами по справі, встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.06.2017 року до підозрюваної [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном до 07.08.2017 року та одночасно визначено розмір застави сумі 170 000 грн., а також покладено на підозрювану обов`язки, передбачені ст.194 КПК України (а.с.15-17). 13.06.2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці відсторонено підозрювану [PERSON] від посади начальника відділу охорони культурної спадщини Чернівецької міської ради строком на два місяці, тобто до 11.08.2017 року (а.с.19-20). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.08.2017 року строк відсторонення [PERSON] від посади начальника відділу охорони культурної спадщини Чернівецької міської ради продовжено до чотирьох місяців, тобто до 09.10.2017 року (а.с.21-22). 30.09.2017 року у кримінальному провадженні №42017260000000097 затверджено обвинувальний акт та його скеровано до Першотравневого районного суду м. Чернівці (а.с.23-27). Ухвалами Першотравневого районного суду м. Чернівці 18.10.2017 року, 15.12.2017 року, 22.03.2018 року, 06.06.2018 року [PERSON] відсторонено від посади начальника відділу охорони культурної спадщини Чернівецької міської ради, строком на 2 (два) місяці, до 06.08.2018 року (а.с.28-32). 05.07.2021 року вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці, [PERSON] визнано невинуватою та по суду виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, за недоведеністю в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (а.с.33-42). Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 16.11.2021 року відмовлено в задоволенні апеляційної скарги прокурора Чернівецької окружної прокуратури, а вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 05 лишня 2021 року по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, залишено без змін (а.с.43-48). Розпорядженням міського голови від 27.02.2008 року № 98-к, [PERSON] призначено головним спеціалістом архітектурно-планувального відділу управління містобудування та архітектури департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради (а.с.52). Розпорядженням міського голови від 27.03.2008 року №154-к [PERSON] призначено завідувачем сектору пам`яток архітектурно-планувального відділу управління містобудування та архітектури департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради (а.с.53). Разом з цим, [PERSON] призначено начальником відділу пам`яток архітектури управління містобудування та архітектури департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради, що підтверджується розпорядженням міського голови від 12.02.2009 року № 74-к (а.с.54). Розпорядженням міського голови від 04.01.2010 року № 10-к призначено [PERSON] начальником відділу охорони культурної спадщини міської ради (а.с.55). Судом встановлено, що згодом після оголошення підозри та відкриття кримінального провадження, розпорядженням міського голови від 13.06.2017 року №629-к [PERSON] відсторонено від займаної посади - начальника відділу охорони культурної спадщини міської ради (а.с.56), а також відсторонено від вказаної посади розпорядженням міського голови від 11.08.2017 року №1122-к, розпорядженням міського голови від 23.10.2017 року №1439-к, розпорядженням міського голови від 20.12.2017 року №1593-к, розпорядженням міського голови від 10.04.2018 року №297-к, розпорядженням міського голови від 27.06.2018 року №820-к (а.с.57-61). 16.08.2019 року [PERSON] звільнено з посади начальника відділу охорони культурної спадщини міської ради, відповідно до розпорядження міського голови від 16.08.2019 року №1273-к (а.с.62). Однак, розпорядженням міського голови від 21.08.2019 року №1301-к було скасовано зазначене розпорядження (а.с.63). Згідно довідки відділу бухгалтерського обліку та звітності міської ради від 15.12.2022 року №150, загальна сума доходу [PERSON] за 117 відпрацьованих робочих днів (в період з грудня 2020 року по травень 2021 року) становить 135841,39 грн. (а.с.77), що також підтверджується Витягами із табелів обліку використання робочого часу відділу охорони культурної спадщини міської ради, а саме: з червня 2017 року по грудень 2017 року, з січня 2018 року по лютий 2018 року, з квітня 2018 року по травень 2018 року, з липня 2018 року по серпень 2018 року (а.с.64-76). Стан психічного здоров?я [PERSON] підтверджується довідкою наданою у відповідь на адвокатський запит від 13.03.2023 №4 адміністрацією ОКНПП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня», в особі генерального директора Левицької А., з якої вбачається, що [PERSON] знаходилася на стаціонарному лікуванні в ЧОПЛ з 10.07.17р. по 21.07.17р. діагноз (досліджений зі згоди) - Розлад адаптації. Тривожно-депресивна реакція, ситуаційно обумовлена, з інсомнічним синдромом. Окрім того, зазначене підтверджується також листком непрацездатності серії АГГ №901462 від 21.07.2017 року (а.с.78-79). Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Таким чином, відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Заявляючи вимогу про відшкодування компенсації втраченого заробітку, позивач обґрунтовував її даними щодо свого середнього заробітку, який підтверджувався відповідними розпорядженнями про відсторонення [PERSON] , ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці про її відсторонення від займаної посади тьа відповіддю на звернення адвоката наданої 20.12. 2022 року. При цьому, виходячи з досліджених судом доказів, позивачем належного та допустимого доказу в обґрунтування відшкодування майнової шкоди в розмірі 285.193 грн. представлено не було. Розрахунку [PERSON] не надано, що саме 247 робочих днів становить її відсторонення від посади і сума втраченого заробітку за час відсторонення складає 285193.61 грн. За таких умов суд приходить до висновку про недоведеність такої позиції позивача, і вважає, що в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити. Що стосується позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди [PERSON] , суд звертає увагу, що доводи представників відповідачів про відсутність будь-яких доказів спричинення позивачу [PERSON] моральної шкоди є неспроможними та такими що спростовуються вищенаведеними доказами у своїй сукупності по справі. При цьому, жодний з представників відповідачів не заперечували, щодо [PERSON] мало місце повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України, проведення в ході кримінального провадження ряду слідчих дій, зокрема обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в результаті чого, позивачка зазнала психологічного тиску з боку працівників правоохоронних органів, а також суспільства, так як була позбавлена нормальних життєвих стосунків, спілкування з родиною, зазнала значного тиску суспільства (в тому числі в ЗМІ) у зв?язку із пред?явленим кримінальним правопорушенням, оскільки була чиновницею та змушена була доводити свою непричетність вчинення інкримінованого їй злочину. При цьому судом встановлено, що загальний строк незаконного перебування позивачки [PERSON] під слідством та судом, виправданої за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, склав 53 місяці та 7 днів При вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди позивачу суд бере до уваги представлені позивачем докази з цього приводу, що досліджені безпосередньо судом вищенаведені у своїй сукупності. За положеннями ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Вказане узгоджується із правовими висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №383/596/15, у постановах Верховного Суду від 04.06.2018 року у справі №489/2492/17, від 13.06.2018 року у справі №464/6863/16. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України. За частиною 3 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові, відповідний орган, зазначений у п.11 цього Положення одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Статтею 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" передбачено, що при визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону). Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості. Верховний Суд врахував, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, § 62). Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Відповідно до пункту першого Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з пунктом четвертим даного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. У пунктах 3, 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до статті 170ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Щодо доводів представників відповідача ГУНП у Чернівецькій області та Чернівецької обласної прокуратури неналежності відповідачів, суд зважає на наступне. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) Верховний Суд зробив висновок, що «кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Тому є помилковим висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Згідно із ч.1 ст.82, ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд встановивши фактичні обставини справи, аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивачки [PERSON] , як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і факту її утримання під вартою зокрема, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які понесла позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, прийшов до обґрунтованого висновку, що належний розміром відшкодування моральної шкоди [PERSON] в даному випадку складає 300 000 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення. Щодо судового збору, то, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки сторони по справі звільнені від сплати судових витрат, такі витрати слід віднести за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial