Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернувся в суд з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказував, що позивачем був розроблений проект закону, що призводить ст. 118 КЗпП України у відповідності із Законом України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» та надіслано заяву до депутатської групи «Партія «За майбутнє», народного депутата України Батенка Т.І. із проханням внести до Верховної Ради України доданий законопроект та до супровідних документів законопроекту додати список авторів законопроекту, у якому зазначити позивача [PERSON] . Вказане звернення було передано до депутатської групи «Партія «За майбутнє» за №1536Р-83-04.2023/72675, народному депутату України Батенку Т.І. за №1536Р-78-04.2023/72599. Зазначає, що позивачем була отримана відповідь за підписом народного депутата Батенка Т.І., з якої слідує, що звернення [PERSON] було передано для ознайомлення всім народним депутатам України, які є членами депутатської групи Партія «За майбутнє», для врахування у діяльності, як суб`єкта законодавчої ініціативи. Поряд тим, позивач вказував, що у його зверненні було зазначено, що воно є заявою у розумінні ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», і [PERSON] не просив враховувати будь-які пропозиції, а заявляв про внесення законопроекту до Верховної Ради України. Посилаючись на те, що такий розгляд заяви позивача є неналежним, просив задовольнити позов та визнати розгляд заяви [PERSON] народним депутатом України Батенком Т.І., як пропозиції протиправним, зобов`язати відповідача розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку та зобов`язати відповідача сплатити на користь позивача компенсацію в розмірі 20 000 грн. Ухвалою судді від 21 квітня 2023 року відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомленням сторін. 18 травня 2023 року представник відповідача - адвокат Сторожук А.Л. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає про те, що відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, представник відповідача вказував, що незважаючи на те, що позивачем було подано електроне звернення без дотримання вимог ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» та п.160 Положення «Про порядок роботи з документами у Верховній Раді України», затвердженим розпорядженням Голови Верховної Ради України від 08 лютого 2021 року №19 (далі Положення), а саме: без власноручного підпису (а також без кваліфікованого електронного підпису), Управління з питань звернень громадян Апарату Верховної Ради України направило його до адресата - депутатської групи Партія «За майбутнє» для розгляду. На звернення позивача відповідачем того ж дня була надана відповідь про те, що звернення [PERSON] із пропозиціями було передано для ознайомлення всім народним депутатам України, які є членами депутатської групи Партія «За майбутнє», для врахування у діяльності, як суб`єкта законодавчої ініціативи. Також зазначає, що твердження позивача на правову природу його звернення (заяви) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки у зверненні позивача було викладено пропозицію щодо вдосконалення існуючої редакції ст. 118 КЗпП України з метою приведення її у відповідність із пізніше прийнятим Законом України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», а тому питання порушене у зверненні стосується саме врегулювання суспільних відносин, в зв`язку з чим таке звернення слід розцінювати саме як пропозицію, а не заяву (незважаючи на те, як заявник назвав свій документ). Відповідачем було розглянуто пропозицію позивача щодо вдосконалення регулювання суспільних відносин шляхом внесення змін до чинної редакції ст. 118 КЗпП України та в порядку і строк, передбачений Законом України «Про звернення громадян» та Положенням, надано відповідь. Представник відповідача зазначає, при цьому, що іншого порядку розгляду звернень громадян, аніж передбачений вказаними нормативно- правовими актами, не передбачено. Вимогу про стягнення компенсації в розмірі 20 000 грн. вважав необґрунтованою в розумінні ст. ст. 22,23,1166,1167 ЦК України. 18 травня 2023 року від позивача до суду найшла відповідь на відзив, в якому він, посилаючись на безпідставність доводів, викладених у відзиві, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також позивач ставив питання про залучення у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Управління з питань звернення громадян Верховної Ради України в особі Верховної Ради України, та у відповідності до вимог ст. 262 ЦПК України, винести окрему ухвалу відносно адвоката Сторожука А.М. щодо його дискримінаційних висловлювань у відзиві. Частиною 1 ст. 182 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. (ч.ч.1,4 ст. 53 ЦПК України). Позивачем, у порушення вимог ст. ст. 53,182 ЦПК України не було подано заяви про залучення у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Управління з питань звернення громадян Верховної Ради України в особі Верховної Ради України, таке прохання ним було зазначено у відповіді на відзив. Крім того, у відповідності до вимог ст. 53 ЦПК України останнім не було зазначено на яких підставах Управління з питань звернення громадян Верховної Ради України в особі Верховної Ради України належить залучити до участі у справі і яким чином рішення суду може вплинути на права та обов`язки Управління. Також відсутні підстави і для постановлення відносно представника відповідача окремої ухвали, оскільки підстави для її постановлення, зазначені позивачем, не передбачені ст. 262 ЦПК України. 22 травня 2023 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, як яких він вказував, що відповідність присвоєної документу назви самим громадянином його правовій природі залежить саме від вимог даного нормативно-правового акту, а не власної суб`єктної позиції заявника. Також зазначав, що питання необхідності у внесенні запропонованих змін законодавства позивачем на сьогоднішній день відпала, оскільки ідентичні зміни до ст. 118 КЗпП України вже внесені до Верховної Ради України проектом Закону «Про внесення змін до ст. 118 КЗпП України» №9200 від 11.04.2023 року, ініціаторами яких є народні депутати України [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , при цьому з тексту вказаного законопроекту та супровідних документів вбачається, що вони врегульовують порушене позивачем питання, що говорить про відсутність предмета спору. Вимога про винесення окремої ухвали суду свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами, оскільки виходячи із положень ст. 262 ЦПК України, незрозумілими є твердження позивача щодо вчинення представником відповідача дій по дискримінації. Також заперечує щодо залучення в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог Управління з питань звернень громадян України Верховної Ради України в особі Верховної Ради України, оскільки Управління з питань звернення громадян Апарату Верховної Ради України здійснює свої повноваження з дотриманням норм діючого законодавства України. 22 травня 2023 року від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він вказував, що посилання відповідача про те, що питання необхідності у внесенні запропонованих змін законодавства позивачем на сьогоднішній день відпала, так як ідентичні зміни до ст. 118 КЗпП України вже внесені до Верховної Ради України проектом Закону «Про внесення змін до ст. 118 КЗпП України» №9200 від 11.04.2023 року, ініціаторами яких є народні депутати України [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , при цьому з тексту вказаного законопроекту та супровідних документів вбачається, що вони врегульовують порушене позивачем питання, що говорить про відсутність предмета спору, не заслуговують на увагу, оскільки законодавча ініціатива не є предметом даного позову. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 09 квітня 2023 року позивачем [PERSON] було направлено до Верховної Ради України заяву через веб-портал «Електронний кабінет громадянина» офіційного веб-сайту Верховної Ради України, в якій він вказував, що ним було розроблено проект Закону, що приводить ст. 118 КЗпП України у відповідність із Законом України «Про засудження комуністичного та заборони пропаганди їхньої символіки». У відповідності до ст.93 Конституції України просив внести до Верховної Ради України вказаний законопроект та на підставі ст. 91 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України «Про регламент Верховної Ради України», до супровідних документів законопроекту додати список авторів законопроекту, у якому зазначити [PERSON] , а в разі редагування, також тих, хто є автором редагування доданого законопроекту. До вказаної заяви позивачем були додані наступні супровідні документи: проект Закону України «Про внесення змін до КЗпП України щодо приведення у відповідність із Законом України «Про засудження комуністичного та заборони пропаганди їхньої символіки», пояснювальна записка та порівняльна таблиця до вказаного проекту закону, тобто позивачем були долучені документи, що стосуються змін до ст.118 КЗпП України, а саме: виключення з чинної редакції вказаної статті слова «комсомольських». 10 квітня 2023 року за підписом голови депутатської групи «Партія «За майбутнє» Батенка Т.І. була надана відповідь, в якій було зазначено, що звернення позивача із пропозиціями щодо законопроекту було передано для ознайомлення всім народним депутатам України, які є членами депутатської групи «Партія «За майбутнє», для врахування у діяльності, як суб`єктів законодавчої ініціативи. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вказував, що подане ним звернення є заявою, а не клопотанням, і він не просив враховувати будь-які пропозиції, а заявляв про внесення законопроекту до Верховної Ради України. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Особливості документування розгляду звернень та супроводження електронних петицій визначено Розділом ІІІ Положення про порядок роботи з документами у Верховній Раді України, затвердженим розпорядженням Голови Верховної Ради України від 08 лютого 2021 року (надалі Положення). Так, п. 160 Положення визначено, що звернення в електронній формі (далі - електронне звернення), надіслане на адресу Верховної Ради України, приймається централізовано структурним підрозділом з питань звернень громадян шляхом заповнення громадянином електронної форми на веб-порталі "Електронний кабінет громадянина" офіційного веб-сайту Верховної Ради України. Аналогічні вимоги до оформлення звернення передбачені і у ст. 5 Закону України «Про звернення громадян». За п.166 Положення, звернення що надійшло до Верховної Ради України, звернення, що надійшло до Верховної Ради України, централізовано реєструється структурним підрозділом з питань звернень громадян у день завершення його попереднього опрацювання в ЄАС та передається зазначеному в ньому адресат. З матеріалів справи слідує, що позивачу на його звернення відповідачем була надана відповідь Управлінням з питань звернення громадян Апарату Верховної Ради України, а також безпосередньо відповідачем. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на ст.ст.5,40 Конституції України, які на його думку, надають право громадянинові України, без статусу народного депутата України, реалізовувати владу шляхом внесення законопроектів, шляхом направлення їх народному депутатові України. Суд не може погодитись з таким доводами позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.5 Конституції України право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. (стаття 40 Основного Закону). Положення частини третьої статті 5 Конституції України треба розуміти так, що народ, як носій суверенітету і єдине джерело влади, може реалізовувати своє право визначати конституційний лад в України шляхом прийняття Конституції України на всеукраїнському референдумі. (абзац четвертий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини) рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень частини першої статті 103 Конституції України в контексті положень її статей 5, 156 та за конституційним зверненням громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про офіційне тлумачення положень частин другої, третьої, четвертої статті 5 Конституції України (справа про здійснення влади народом) від 5 жовтня 2005 року № 6-рп/2005. Народовладдя означає належність усієї повноти влади в межах території держави народові та здійснення ним цієї влади як безпосередньо, так і через своїх представників у органах державної влади та органах місцевого самоврядування. (абзац перший підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням виконуючого обов`язки Президента України, Голови Верховної Ради України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради Автономної Республіки Крим „Про Декларацію про незалежність Автономної Республіки Крим і міста Севастополя" від 20 березня 2014 року № 3-рп/2014. Статтею 93 Конституції України закріплено, що право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України. Відповідно до частини другої статті 5 Конституції України народ є носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні, тому його не може бути визначено суб`єктом законодавчої ініціативи без встановлення в Конституції України відповідної кількості громадян України, які мають право голосу, для здійснення законодавчої ініціативи запропоноване Законопроектом положення унеможливлює реалізацію такої ініціативи. (абзац четвертий підпункту 3.1.1 підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини) Висновку Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційним зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до статті 93 Конституції України (щодо законодавчої ініціативи народу) (реєстр. № 1015) вимогам статей 157 і 158 Конституції України від 13 листопада 2019 року № 5-в/2019. Згідно з ч. 1 ст.1 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат України є обраний відповідно до Закону України «Про вибори народних депутатів України» представник українського народу у Верховній Раді України і уповноважений ним протягом строку депутатських повноважень здійснювати повноваження, передбачені Конституцією України та законами України. Також, п.5 ч.1 ст. 6 вказаного Закону визначено, що народний депутат у порядку, встановленому законом, бере участь у роботі над законопроектами, іншими актами Верховної Ради України, а статтею 12 зазначеного закону закріплене право на законодавчі ініціативи народного депутата України, яке реалізується у формі внесення до Верховної Ради України: законопроекту, проекти постанов та інші законодавчі пропозиції. Порядок внесення законопроекту, проекту постанови чи іншої законодавчої пропозиції на розгляд Верховної Ради України та порядок їх розгляду визначаються Законом України «Про регламент Верховної Ради України. Виходячи із системного аналізу вказаних норм слід дійти висновку про те, що народ реалізує владу шляхом обрання своїх представників на виборах, а право законодавчої ініціативи, передбачене Конституцією України, в тому числі і для народних депутатів України, які реалізують таке право у відповідності до Закону України «Про регламент Верховної Ради». Враховуючи те, що відповідачем у порядку, встановленому Законом України «Про статус народного депутата України», було розглянуто звернення позивача та надано відповідь, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання розгляду заяви [PERSON] народним депутатом України Батенком Т.І., як пропозиції протиправним та зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку. Щодо позовних вимог про сплату відповідачем компенсації суд зазначає наступне. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України). Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів судом, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такого способу захисту цивільних прав, як стягнення компенсації, вказаної нормою цивільного права не передбачено. Крім того, порушуючи питання про стягнення з відповідача компенсації в розмірі 20 000 грн. позивач не обґрунтував її вид у розумінні ст.стс.22,23,1166,1167 ЦК України, а саме яка шкода була спричинена діями відповідача позивачу: майнова чи моральна, а також не обґрунтовано та не підтверджено її розмір - 20 000 грн. За таких обставин, а також враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог про визнання розгляду заяви позивача відповідачем, як пропозиції протиправним та зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку судом відмовлено, суд приходить до висновку про відмову і у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації у розмірі 20 000 грн. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed