Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

18.05.2022 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області (далі КНП "Турківська ЦМЛ"), в якій просить: 1. Скасувати наказ директора КНП "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №36 від 23.02.2022 року «Про звільнення [PERSON] з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області; 2. Поновити на посаді акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства "Турківська центральна міська лікарня" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022; 3. Стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн та судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу. Обставини, якими позивачка [PERSON] обґрунтовує позовні вимоги. 12.05.1995 [PERSON] призначено на посаду дільничної терапевтичної медсестри Турківської райлікарні з подальшим переведенням на посаду акушерки поліклініки КНП "Турківська ЦМЛ" Турківської міської ради. Наказом директора КНП "Турківська ЦМЛ" №36 від 23.02.2022 позивачку звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін, на підставі заяви позивачки. Проте, жодних заяв щодо звільнення із займаної посади позивачка не складала та не подавала, у зв`язку з чим із вказаним наказом вона не погоджується, вважає її звільнення незаконним, а сам наказ таким, що підлягає скасуванню з подальшим поновленням її на посаді. 25.02.2022 позивачкою було подано директору КНП "Турківська ЦМЛ" заяву про надання їй відпуски на три календарні місяці без збереження заробітної плати за сімейними обставинами. Однак, 26.03.2022 в приміщенні лікарні позивачці було надано наказ про її звільнення та трудову книжку. У зв`язку з порушенням її трудових прав, позивачка зазнала моральної шкоди, так як перебувала у стресовому стані, відчувала себе приниженою, адже тривалий час добросовісно працювала та належним чином виконувала свої трудові обов`язки. Ухвалою суду від 19.05.2022 справу залишено без руху та позивачці надано строк для усунення недоліків заяви. 24.05.2022 позивачка [PERSON] усунула недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 25.05.2022 відкрито провадження в справі, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 01.06.2022 представник відповідача [PERSON] подав відзив на позовну заяву. 13.06.2022 представник позивачки [PERSON] подав відповідь на відзив на позовну заяву та клопотання про витребування доказів. 16.06.2022 постановлено ухвалу про витребування доказів. 27.06.2022 представник відповідача [PERSON] подав заперечення на відповідь на відзвив. 01.08.2022 представник відповідача [PERSON] подав клопотання про виклик свідка. 23.08.2022 представник позивачки [PERSON] подав клопотання про витребування доказів та клопотання про застосування до відповідача заходів процесуального примусу. 14.09.2022 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачки [PERSON] про застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу до відповідача. 14.09.2022 постановлено ухвалу про витребування доказів, виклик свідка. 11.10.2022 представник позивачки [PERSON] подав клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. 24.10.2022 ухвалою суду в справі призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження в справі зупинено. 21.02.2023 на адресу суду від ЛНДЕКЦ МВС України надійшов висновок експерта. 21.02.2023 ухвалою суду поновлено провадження в справі. 15.03.2023 представник відповідача [PERSON] подав клопотання про приєднання до справи доказів. 01.05.2023, 20.06.2023 постановлено ухвали про виклик у судове засідання свідків. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що 24.02.2022 почалась війна на території України. Щоб убезпечити себе та дітей, вона вирішила виїхати за кордон в Іспанію. 25.02.2022 вона подала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, після чого, цього ж дня з дітьми виїхала за кордон. В Україну повернулась 29.03.2022 і дізналась, що її звільнили з роботи, тоді як вона вважала, що перебувала у відпустці. Натомість, заяви про звільнення вона не писала і не подавала, що підтверджено висновком почеркознавчої експертизи. Як розповів їй чоловік [PERSON] , після того, як вона з дітьми через почату війну виїхала з України, через декілька днів його викликали в лікарню і сказали написати від її, позивачки [PERSON] імені, заяву про звільнення, інакше, її буде звільнено по статті. Чоловік не знав, що так не можна робити і написав таку заяву, однак їй про це одразу не сказав. Коли вона пішла в лікарню, щоб дізнатись, що відбулось, то їй повідомили про звільнення, при цьому, директор лікарні [PERSON] обіцяв, що візьме на роботу. Лише 02.05.2022 вона отримала трудову книжку і витяг з наказу про звільнення. Вказала, що в приміщенні лікарні їй надали журнал, в якому вона розписалась про отримання трудової книжки, але це було не 23.02.2022, а 02.05.2022. Витяг з наказу про звільнення вона отримала 02.05.2022, після чого вирішила звернутись за правовою допомогою до адвоката, щоб оскаржити незаконне звільнення. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Харченко К.С. позовні вимоги підтримав, з підстав викладених в позовній заяві. Зазначив, що позивачка [PERSON] оскаржуваним наказом директора КНП «Турківська ЦМЛ» № 36 від 23.02.2022 була звільнена з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 23.02.2022. Однак, заяви про звільнення позивачка не складала, не підписувала, що підтверджено висновком почеркозначвої експертизи, та не подавала таку директору лікарні. 25.02.2022 позивачка [PERSON] подала заяву про відпуску без збереження заробітної плати, оскільки у зв`язку з початком війни 24.02.22, змушена була з дітьми виїхати за межі України. Копію трудової книжки і наказ про звільнення позивачка отримала лише 02.05.2022. Відомості в позовній заяві про те, що позивачка отримала трудову книжку 26.03.2022 це описка, про що вказано у відповіді на відзив, оскільки, на територію України [PERSON] повернулась лише 29.03.2022, що підтверджується записом в її закордонному паспорті. Окрім цього, 26.03.2022 це був вихідний день (субота). При цьому, підтвердженням того, що оскаржуваний наказ про звільнення та трудову книжку позивачка отримала в травні 2022 є й те, що при подачі позову до суду 18.05.2022, вона не клопотала про поновлення їй встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі. Підстав для застосування строків позовної давності немає. Просив позов задоволити повністю. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив проти позову повністю, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що позивачка [PERSON] дійсно з 12.05.1995 до 23.02.2022 працювала в КПН «Турківська ЦМЛ». 23.02.2022 була звільнена за угодою сторін з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення КПН «Турківська ЦМЛ». Не відповідає дійсності посилання позивачки [PERSON] на те, що у зв`язку з воєнною агресією зі сторони РФ, нею, 25.02.2022 була подана директору лікарні заява про відпустку без збереження заробітної плати в зв`язку з сімейними обставинами, оскільки така заява не надходила, а подана позивачкою суду копія такої заяви є недопустимим доказом, оскільки на ній відсутні будь-які відомості про її прийняття та реєстрацію в медзакладі. Натомість відповідач стверджує, що ще до введення воєнного стану в країні 23.02.2022 позивачка [PERSON] подала заяву директору лікарні про звільнення за угодою сторін з 23.02.2022, така заява дійсно є в медичному закладі, містить візу директора «До наказу» і, саме на підставі цієї заяви, було звільнено позивачку. Також, не відповідають дійсності й посилання позивачки на те, що копію наказу про звільнення та трудову книжку вона отримала 26.03.2022, оскільки позивачка, згідно з її закордонним паспортом, 27.02.2022 перетнула кордон України і повернулась лише 29.03.2022. Відповідач стверджує, що копію наказу про звільнення та трудову книжку позивачка отримала 26.02.2022, після чого 27.02.2022 перетнула кордон України, претензій щодо її звільнення не висловлювала, заходів досудового врегулювання спору не здійснювала. Отже, жодного спору щодо звільнення не існувало, відтак, підстав для стягнення моральної шкоди немає. З урахуванням, поданої ним у судовому засіданні 03.08.2023 заяви про застосування до позовних вимог строків давності, просив відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] суду пояснив, що до його мобілізації до ЗСУ він працював директором КНП «Турківська ЦМЛ». 23.02.2022 близько 09.30 год., прийшовши на роботу, до нього зайшла позивачка [PERSON] та подала заяву про звільнення, оскільки виїжджає в Іспанію до родини. Його це здивувало, адже [PERSON] тривалий час працювала, була добрим працівником, однак заперечень з приводу її звільнення він не мав, тому поставив візу на її заяві і передав заяву до відділу кадрів, щоб підготували наказ про звільнення. Як йому відомо, 23.02.2022 позивачка отримала трудову книжку. Коли позивачка прийшла в лікарню через три місяці, то вакансії, щоб прийняти її назад на роботу вже не було. Про заяву [PERSON] щодо надання їй відпустки йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює в Турківській ЦМЛ інспектором відділу кадрів. 23.02.2022 вона прийшла на роботу і близько 09.30 год. керівник лікарні Коробов К.К. приніс в кабінет заяву на звільнення від [PERSON] . Начальник відділу кадрів Джура Р.С., отримавши таку заяву, підготувала наказ про звільнення. Трудову книжку та наказ про звільнення видали [PERSON] 23.02.2023 після обіду, про що [PERSON] розписалася в журналі. Заяву [PERSON] вона особисто не бачила, оскільки директор цю заяву дав безпосередньо начальнику відділу кадрів Джурі Р.С. Зазвичай, заяви працівники приносять особисто у відділ кадрів, а в даному випадку директор сам приніс заяву на звільнення [PERSON] . Як саме подавалася заява на звільнення [PERSON] та, як отримав її директор лікарні [PERSON] їй не відомо. В лікарні 23.02.2022 зранку вона не бачила [PERSON] . Про заяву позивачки [PERSON] на відпустку їй нічого невідомо. Пояснила, що заяви, зокрема, про звільнення реєструє відповідальна особа і приймальні головного лікаря. Видача трудових книжок реєструється у відповідному журналі, дату отримання трудової книжки особа не ставить, вказується лише номер та дата відповідного наказу та підпис одержувача трудової книжки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює начальником відділу кадрів Турківської ЦМЛ. 23.02.2022 директор лікарні Коробов К.К. приніс їй заяву [PERSON] про звільнення і сказав підготувати наказ. Наказ про звільнення та трудову книжку в цей же день до обіду [PERSON] видала [PERSON] , про що вона розписалась в журналі реєстрації трудових книжок. Окремо, про отримання наказу про звільнення [PERSON] не розписувалась. Зазначила, що особисто 23.02.2022 зранку позивачку [PERSON] вона не бачила, заяву про її звільнення приніс директор лікарні [PERSON] . Заяву позивачки від 25.02.2023 про надання їй відпустки вона не отримувала. Пояснила, що журналу реєстрації заяв в них немає, що визнає як порушення, однак, для видачі наказу про звільнення їй достатньо лише візи директора лікарні [PERSON] . Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як видно з трудової книжки серія [NUMBER] від 16.05.1995, яка видана на [PERSON] , [INFO] , наказом №59 від 12.05.1995 її зараховано на посаду дільничної терапевтичної медсестри Турківської райлікарні; Наказом № 12 від 01.02.2001 переведено на 0,5 ставки акушерки поліклініки; Наказом № 162 від 27.09.2005 переведено на 0,5 ставки акушерки поліклініки та 0,5 ставки медичної сестри ендоскопічного кабінету; Наказом № 28 від 26.02.2008 її переведено на посаду акушерки поліклінічного відділення; Наказом № 165 від 05.12.2019 Турківська КЦРЛ реорганізована в КНП «Турківська ЦРЛ» Турківської районної ради; Наказом № 15 від 29.01.2021 КНП «Турківська ЦРЛ» Турківської районної ради перейменована у КНП «Турківська ЦМЛ» Турківської міської ради; Наказом №36 від 23.02.2022 звільнено із займаної посади за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України. З заяви директору КНП Турківської ЦМП Коробову К.К., видно, що [PERSON] просить звільнити її із займаної посади з 23.02.2022 за згодою сторін. Проставлено підпис «Кулик», дата 23.02.2023. З Наказу №36 від 23.02.2022 за підписом директора КНП «Турківська ЦМЛ» Турківської міської ради видно: П.1. Про відпустку без збереження заробітної плати. П.1.1. [PERSON] лікарю хірургу поліклінічного відділення надати відпустку без збереження заробітної плати з 24.02.2022 на 1-н календарний день. Підстава: Заява [PERSON] .2. Про звільнення [PERSON] п. 2.1. [PERSON] акушерку жіночої консультації поліклінічного відділення звільнено із займаної посади за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України з 23.02.2022. Бухгалтерії зробити перерахунок відпустки за 2022 31-н календарний день. Підстава: Заява [PERSON] . Згідно з Витягом з наказу №36 від 23.02.2022 [PERSON] акушерку жіночої консультації поліклінічного відділення звільнено із займаної посади за угодою сторін, п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП з 23.02.2022 на підставі її заяви. Підстава: заява [PERSON] . Відповідно до копії журналу реєстрації трудових книжок, [PERSON] отримала трудову книжку на підставі наказу №36 від 23.02.2022, про що проставила підпис. З копії заяви від 25.02.2022 директору КНП Турківської ЦМП Коробову К.К., видно, що [PERSON] просить надати їй відпустку на три календарних місяці з 25.02.2022 без збереження заробітної плати за сімейними обставинами. З копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] , який виданий 11.03.2019, видно, що [PERSON] , [INFO] , перетинала кордон 27.02.2022 на виїзд з України і 29.03.2022 на в`їзд на територію України. Як видно з відповіді начальника відділення поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області В. Сенюги від 08.09.2022 №2487/01/60-2022 на запит суду №458/252/22 від 23.08.2022, про те, що органом сектору дізнання відділення поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області встановлено, що відомості, наведені у зверненні КНП "Турківська ЦМЛ" від 21.06.2022 не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань, у зв`язку з відсутнісю складу кримінального правопорушення. Звернення розглянуто згідно вимог ЗУ "Про звернення громадян", рішення про проведення відповідної експертизи щодо заяви [PERSON] від 23.02.2022 не приймалось. Згідно з висновком експерта від 10.02.2023 №СУ-19/114-22/20268-ПЧ, який складений на виконання ухвали суду про призначення в справі почеркознавчої експертизи: 1.Рукописний текст у «Заяві [PERSON] від 23.02.2022 про звільнення з посади», - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. 2.Підпис від імені [PERSON] у «Заяві [PERSON] від 23.02.2022 про звільнення з посади», - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. 3.Підпис від імені [PERSON] та рукописний текст, який починається словами "Директору КНП" і закінчується цифровим записом "23.02.2022" у документі - "Заяві [PERSON] від 23.02.2022 про звільнення з посади" виконані імовірно, [PERSON] . Вирішити питання в категоричній формі буде можливо лише при наданні додаткових зразків почерку (підписів) [PERSON] . З копії посвідчення серії [NUMBER] виданого Відділом у справах сім`ї та молоді Турківської районної державної адміністрації 31.07.2012, видно, що сім`я [PERSON] є багатодітною, строк дії посвідчення до [INFO] . 01.03.1995 [PERSON] закінчила Одеське базове медичне училище №1 Міністерства охорона Здоров`я України за спеціальністю акушерська справа, що підтверджується дипломом молодшого спеціаліста [NUMBER] . Як видно з копії свідоцтва про проходження спеціалізації, удосконалення до диплому [NUMBER] [PERSON] проходила після дипломне навчання в 2005 році в Львівському медичному училищі підготовки та підвищення кваліфікації, у 2009, 2013 та 2015 роках в Львівському медичному коледжі післядипломної освіти. 27.03.2015 [PERSON] проходила атестацію в атестаційній комісії Департаменту ОЗ ЛОДА, наказом від 01.01.2015 за №191-К їй присвоєна кваліфікаційна категорія - вища зі спеціальності акушерська справа, що підтверджується посвідченням № [NUMBER] . Згідно з копією свідоцтва до диплому [NUMBER] про проходження підвищення кваліфікації та передпідготовки молодших медичних і фармацевтичних спеціалістів [PERSON] у 2019 році в ВНКЗ ЛОР "Львівський медичний коледж післядипломної освіти" пройшла підвищення кваліфікації та передпіготовки. Згідно з довідкою директора КНП "Турківська ЦМЛ" К. Корбова від 22.06.2022 №30, загальний стаж [PERSON] у КНП "Турківська ЦМЛ" станом на 23.02.2022 становить 26 років 9 місяців 12 днів. Відомості про заохочення та покарання [PERSON] відсутні. Відтак, суд встановив, що позивачку [PERSON] було звільнено з займаної посади, що вона вважає незаконним, а тому звернулася до суду за захистом порушених трудових прав. Позовні вимоги повністю заперечив відповідач. Відтак суд встановив, що між сторонами виник трудовий спір, який регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП). Вирішуючи спір в частині позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, суд виходить з таких мотивів та норм закону. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України,\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений\~у\~ ст. 5-1 КЗпП України\~правовий захист від необґрунтованої відмови\~\~у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Підстави припинення трудового договору визначені ст. 36 КЗпП України. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Згідно з п.8 Постанови № 9 від 06.11.1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Суд встановив, що згідно з Наказом №36 від 23.02.2022 за підписом директора КНП "Турківська ЦМЛ" Коробова К.К. позивачку [PERSON] звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін з 23.02.2022. У цьому наказі вказано «Підстава: Заява [PERSON] ». З оглянутого судом оригіналу заяви (арк справи 115) видно заява написана на ім`я директора КНП Турківської ЦМЛ [PERSON] акушерки поліклінічного відділення [PERSON] . Зміст заяви: Прошу звільнити мене з займаної посади з 23.02.2022 за згодою сторін. Проставлено підпис «Кулик», дата 23.02.2022. У верхньому лівому куті стоїть напис (віза) До наказу, проставлено підпис. Водночас, позивачка [PERSON] стверджує, що такої заяви щодо звільнення її з посади вона не складала та не подавала, у зв`язку з чим і оскаржує своє звільнення. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 10.02.2023 №СУ-19/114-22/20268-ПЧ: 1.Рукописний текст у «Заяві [PERSON] від 23.02.2022 про звільнення з посади», - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. 2.Підпис від імені [PERSON] у «Заяві [PERSON] від 23.02.2022 про звільнення з посади», - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. 3.Підпис від імені [PERSON] та рукописний текст, який починається словами "Директору КНП" і закінчується цифровим записом "23.02.2022" у документі - "Заяві [PERSON] від 23.02.2022 про звільнення з посади" виконані імовірно, [PERSON] . Вирішити питання в категоричній формі буде можливо лише при наданні додаткових зразків почерку (підписів) [PERSON] . Надаючи оцінку цьому висновку, суд виходить з того, що висновок судової експертизи є обґрунтованим, повним, ясним, достовірним та таким, що відповідає приписам Інструкції Міністерства юстиції України «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (зі змінами та доповненнями). Учасники справи не висловили своїх заперечень щодо змісту такого висновку, інших доказів на його спростування подано не було, а тому суд бере такий до уваги на підтвердження доводів позивачки [PERSON] про те, що заяви про своє звільнення з 23.02.2022 вона не складала та не підписувала. Щодо тверджень відповідача про те, позивачка [PERSON] особисто подала заяву про звільнення директору КПН «Турківська ЦМЛ» [PERSON] і, що в свою чергу підтвердив у своїх поясненнях допитаний судом як свідок сам [PERSON] , то суд оцінюючи їх зазначає таке. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується. Отже,\~працівник, який виявив бажання звільнитись, може подати таку особисто роботодавцю, надіслати поштою чи телеграмою. Також, чинним законодавством не встановлено обов`язку роботодавця перевіряти, чи таку заяву написано працівником власноручно, чи виготовлено іншим способом. Однак, роботодавець, повинен провести належну реєстрацію такої заяви. Головне призначення такої реєстрації - це надання документу юридичної сили, тобто підтвердження факту його створення або одержання. Реєструючи документ, підприємство, установа, організація бере на себе відповідальність за нього, констатує факт його створення або надходження. Як ствердили в судовому засіданні свідок [PERSON] - начальник відділу кадрів КПН «Турківська ЦМЛ» та інспектор відділу кадрів Писанчин О.О., в ТурківськіЦМЛ не ведеться Журнал реєстрації заяв працівників, як-то, заяв про звільнення, про надання відпусток тощо. Відповідно, заява [PERSON] не проходила такої реєстрації, заява, як їм відомо, така заява була подана безпосереднього директору КПН «Турківська ЦМЛ» [PERSON] , який її завізував «До наказу». Особисто [PERSON] , яка б подавала таку заяву [PERSON] вони не бачили. Відтак, за відсутності доказів реєстрації заяви про звільнення [PERSON] в КПН «Турківська ЦМЛ», суд відхиляє доводи представника відповідача, що [PERSON] особисто подала директору [PERSON] заяву про її звільнення. Інших доказів на спростування цього факту відповідач не надав, свідки його показань в цій частині не підтвердили. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787 св 17)\~вказано, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Відтак, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши всі фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, наданими сторонами, суд дійшов висновку, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів законності звільнення позивачки на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що є підставою для скасування наказу про її звільнення та необхідності поновлення на роботі. Враховуючи те, що, як видно з оригіналу спірного наказу № 36 від 23.02.2022, такий наказ є зведеним, оскільки в цьому документі зведено наказ про відпустку без збереження заробітної плати [PERSON] та наказ про звільнення [PERSON] , відтак наказ директора КНП "Турківська МЛ" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області №36 від 23.02.2022 року підлягає скасуванню в частині звільнення [PERSON] з посади акушерки жіночої консультації поліклінічного відділення КНП "Турківська ЦМЛ" Турківської міської ради Самбірського району Львівської області з 23.02.2022. Щодо строку звернення позивачки з заявою про вирішення трудового спору з приводу її звільнення та заяви відповідача про застосування строків позовної давності в цьому спорі, то суд зазначає таке. Представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про застосування до позовних вимог строків давності та просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову на підставі спливу позовної давності звернення до суду, встановленої ч. 1 ст. 133 КЗпП України. Заяву мотивує тим, що наказ про звільнення та трудову книжку [PERSON] було вручено 23.02.2022. Відтак строк позовної давності, у даному випадку, коли позивачка могла звернутися з позовом до суду збіг 23.03.2022. У судовому засіданні 15.05.2023 позивачка повідомила, що про звільнення їй стало відомо ще 29.02.2022 зі слів чоловіка [PERSON] , а по прибутті на територію України, 29.03.2022 від посадових осіб Турківської ЦМЛ, отже у цьому випадку строк позовної давності збіг 26.04.2022. Враховуючи вище викладене, позивачка звернулася із вказаним позовом до суду лише 18.05.2022, тобто без поважних причин пропустила строк позовної давності. Оскільки заяви про поновлення строку звернення до суду позивачка не подала, вважає, що позивачка втратила право на звернення до суду з вище вказаним позовом, позовна давність звернення до суду встановлена ч. 1 ст. 233 КЗпП України сплила. Представник позивачки [PERSON] подав до суду письмове заперечення щодо пропуску строків позовної давності. Зазначив, що з приводу зазначеної в позовній заяві дати отримання наказу та трудової книжки позивачем було надано свої пояснення ще у відповіді на відзив де вказано, що нею було допущено описку та вказані документи вона отримала лише 02.05.2022. Щодо, начебто, підтвердження дати отримання документів ще 23.02.2022, то це не відповідає дійсності, адже це є датою складання наказу та ніяким чином не підтверджує факту отримання наказу про звільнення в цю ж дату. Вважає, що не можна брати до уваги посилання представника відповідача на те, коли позивач дізналася про її звільнення, адже як зазначає сам представник відповідача у своїй, заяві, згідно ст.. 233 КЗпП України строк позовної давності починає перебіг з дня вручення копії наказу про звільнення, тобто 02.05.2022. Окрім, цього тягар доведення наявності законної підстави звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конценції, лежить на роботодавцеві, проте відповідачем не додано жодного доказу щодо дати отримання позивачем наказу та трудової книжки так і доказу надходження заяви про звільнення. Оцінюючи такі доводи та заперечення щодо строків позовної давності, суд виходить з такого. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року\~(провадження № 6-1033цс17) викладено правовий висновок: «повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.03.2018 у справі № 463/952/15 (провадження № 61-5139св18)\~зроблено висновок, що\~зі змісту\~статті 233\~КЗпП України\~вбачається, що перебіг місячного строку за вимогою про поновлення на роботі починається із дня вручення копії наказу про звільнення, а не з дня його направлення або оголошення його змісту. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 479/1065/17 (провадження № 61-36709св18) зазначено, що: «статтею 233 КЗпП України\~визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021, який набрав чинності 10.06.2021, внесено зміни до ст. 47 КЗпП України. Так, відповідно до ст. 47 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. А згідно з вимогами ч. 2 ст. 233 КЗпП України, з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Отже, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У цій справі суд встановив, що наказ про звільнення позивачки [PERSON] був прийнятий 23.02.2022. Покликаючись на Журнал реєстрації трудових книжок КПН «Турківської ЦМЛ» запис 21382 відповідач стверджує, що копію трудової книжки та наказ про звільнення позивачка [PERSON] отримала в день звільнення 23.02.2023. У свою чергу, звертаючись з позовною заявою до суду 18.05.2022 позивачка [PERSON] долучила до матеріалів позовної заяви копію Витягу з наказу № 36 від 23.02.2022, при цьому, стверджує, що отримала такий 02.05.2022. Відповідно до норм\~Правил діловодства організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Мінюсту від 18.06.2015 р. № 1000/5\~(далі - Правила № 1000/5), копія документа\~ це документ, що містить точне знакове відтворення змісту чи документної інформації іншого документа і в окремих випадках деяких його зовнішніх ознак. Копія документа повинна відповідати оригіналу, тобто повністю відтворювати інформацію оригіналу і всі його зовнішні ознаки або їх частину (п. 6 гл. 10 р. ІІ цих Правил). Витяг\~- це засвідчена копія частини тексту службового документа. Службовим документом є офіційно зареєстрований службою діловодства або відповідним чином засвідчений документ, що одержаний чи створений установою у процесі її діяльності та має відповідні реквізити. Накази з кадрових питань є службовими документами, віднесеними до розпорядчої документації. Водночас, ст. 47 КЗпП зобов`язує роботодавця надавати працівникам саме копію наказу про звільнення, а відтак, витяг не може замінити копію наказу. Окрім цього, ні витяг з оскаржуваного наказу, ні оригінал цього наказу (арк. справи 56), не містять доказів їх вручення/направлення позивачці [PERSON] . Інших доказів щодо цього відповідач не надав. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що позивачка [PERSON] була обізнана про її звільнення ще 29.02.2022 зі слів її чоловіка [PERSON] , в подальшому, 29.03.2022 достеменно про це дізналась від працівників Турківської ЦМЛ, а тому, як вважає, строк позовної давності збіг 29.04.2022, суд відхиляє як неспроможні, оскільки початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі є саме день вручення наказу про звільнення, належних та допустимих доказів чого відповідач суду не надав. За конкретних обставин у цій справі, суд надає віри доводам позивачки [PERSON] в частині її тверджень щодо отримання копії витягу наказу про звільнення в травні 2022 року, після чого 18.05.2022 вона звернулась до суду з позовом про поновлення на роботі, при цьому не просила поновити строк для звернення до суду. Відомості про отримання наказу про звільнення позивачкою 26.03.2022 спростовані інформацією з копії її паспорта громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER] про перетин нею державного кордону 27.02.2022 на виїзд з України і 29.03.2022 на в`їзд на територію України. За таких обставин, хоча й чітко встановити дату вручення спірного наказу неможливо, однак, суд враховує наведені позивачкою доводи щодо отримання такого наказу 02.05.2022, відсутність заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, що є логічним та послідовним до фактично здійснених нею дій щодо складання позовної заяви та подання такої до суду 18.05.2022. У свою чергу, відповідач не надав належних та допустимих доказів вручення позивачці копії наказу про її звільнення. Відтак, за конкретних обставин у цій справі, позивачка [PERSON] реалізувала своє право на звернення з відповідним позовом до суду у межах строку встановленого законодавством, а тому не має підстав для застосування строків позовної давності як підставу відмови в позові, як просить відповідач. Вирішуючи позов в частині моральної шкоди, суд виходить з таких мотивів та норм закону. Згідно з ч. 1 ст. 237-1КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується\~\~як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так\~\~і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників,\~\~\~а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника\~на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань,\~їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено як один із способів захисту цивільних прав та інтересів. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку\~з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 \~у справі справа № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення. При цьому, вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані, в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить. З урахуванням викладеного, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивачка [PERSON] довела факт заподіяння їй моральної шкоди неправомірними діями відповідача, які полягали\~у його незаконному звільненні з посади, що призвело до моральних страждань, які, зокрема, знайшли свій прояв у тому, що позивачка перебувала в стресовому стані, відчувала себе приниженою в професійному аспекті, адже тривалий час добросовісно працювала та належним чином виконувала свої трудові обов`язки. Враховуючи характер заподіяної моральної шкоди, обсяг моральних страждань позивача, пов`язаних з незаконним звільненням її з роботи, а також їх тривалість, виходячи з засад розумності, справедливості, добросовісності, суд, застосовуючи також принцип пропорційності, дійшов висновку що до стягнення з відповідача підлягає моральна шкода в розмірі 5000 грн. Всебічно, повно та об`єктивно дослідивши наявні у справі доказів, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що позивачка довела повністю обставини, на які вона покликалась як на підставу позову в частині незаконності дій відповідача у винесенні наказу про її звільнення з посади, наявність підстав для її поновлення та стягнення з відповідача моральної шкоди, а відтак позов вцілому, з урахуванням викладеної вище мотивації, оцінки та висновків суду підлягає до часткового задоволення. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У цій справі судові витрати складаються з судового збору. Як видно з матеріалів справи, позивачка за подання позовної заяви до суду сплатила судовий збір в розмірі 1984,80 грн. (992,40 грн. за вимогу немайнового характеру про скасування наказу про звільнення та 992,40 грн. за вимогу майнового характеру про стягнення моральної шкоди), що підтверджено квитанціями від 23.05.2022 №89 та від 23.05.2022 № 90. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані\~з\~розглядом справи,\~покладаються: у\~разі\~задоволення\~позову -\~на\~відповідача; у\~разі\~відмови\~в позові\~-\~на\~позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Згідно з роз`ясненнями, які надав Пленум ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 36 Постанови № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вимога пропорційності присудження судових витрат при\~частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом\~№ 3674-VI). З урахуванням того, що позов в частині стягнення моральної шкоди задоволено частково, тому з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем та документально підтверджений судовий збір в розмірі 99,24 (5000 х 100%/50 000= 10%; 992,40х10%/100% = 99,24) та судовий збір в розмірі 992,40 грн за вимогу немайнового характеру про скасування наказу про звільнення, а всього 1091,64 грн. Водночас, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відтак, судовий збір за позовну вимоги про поновлення на роботі, з урахуванням задоволення таких вимог повністю, підлягає до стягнення з відповідача в користь держави в розмірі 992,40 грн. Щодо витрат на професійну правову допомогу, про стягнення яких з відповідача у позовній заяві просить позивач, то такі вирішенню не підлягають, оскільки позивач та її представник не визначили розміру таких витрат та, відповідно, не подали доказів на підтвердження розміру таких витрат. Відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Outcome: approved