Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Прокуратури Волинської області, Генеральної прокуратури України, Управління Державної казначейської служби України у Ківерцівському районі Волинської області, Міністерства фінансів України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23 червня 2010 року прокуратурою Волинської області відносно нього порушено кримінальну справу за ч.2 ст.368 КК України в редакції ЗУ №1508-VI від 11 червня 2009 року. Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 12.07.2012 року його незаконно засуджено до позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права обіймати посаду судді та посади, наділені владними та організаційно-розпорядчими функціями чи займатися такою діяльністю в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування строком на три роки з конфіскацією всього майна належного йому на праві приватної власності. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк два роки, на підставі ст.76 КК України на нього покладено наступні обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2012 року вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 12 липня 2012 року було змінено, а саме було виключено із резолютивної частини вироку додаткове покарання у виді конфіскації майна. Ухвалою Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.06.2013 року ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2012 року було скасовано, а справу відправлено на новий розгляд до Апеляційного суду Рівненської області. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 21 серпня 2013 року вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 12 липня 2012 року щодо нього було скасовано, матеріали кримінальної справи направлено прокурору Волинської області для проведення додаткового розслідування. Після проведення додаткового розслідування справу було направлено на розгляд до Млинівського районного суду Рівненської області . Вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року його було незаконно визнано винним та засуджено до п`яти років позбавлення волі з відбуттям міри покарання в кримінально-виконавчій установі з позбавленням права обіймати посаду судді та посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в державних установах строком на 3 (три) роки та з конфіскацією 1/6 частини майна, яке є його власністю . Ухвалою Апеляційнго суду Рівненської області від 16 березня 2017 року вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року щодо нього залишено без змін . Постановою Верховного Суду колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 березня 2017 року було скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Ухвалою Тернопільского апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року по справі №158/803/14-к колегія суддів судової палати в кримінальних справах кримінальне провадження закрила на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпанні можливості їх отримати . Діями органів прокуратури йому було завдано значної матеріальної та моральної шкоди. Матеріальна шкода складається з невиплаченої заробітної плати в розмірі 2221850,00 гривень, не виплаченої надбавки за вислугу років в сумі 1847680,00 гривень , та матеріальної допомоги за 2017-2018 роки в сумі 57630,00 гривень. Окрім того, незаконними діями йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в сумі 1000000,00 гривень. Вважає, що незаконним відстороненням від роботи, незаконним припиненням його повноважень судді, необгрунтованим перебуванням під слідством протягом 111 місяців йому було спричинено моральну шкоду , а саме: було принижено його честь та гідність, престиж та ділову репутацію, як судді, спричинено моральні переживання та страждання у зв`язку з неможливістю вести активне громадське життя, що призвело до порушення стосунків з оточуючими людьми. Неодноразове публікування в СМІ статей в яких згадується про порушення проти нього кримінальної справи, відсторонення його від роботи стало причиною того що він став інвалідом ІІ групи. Просить стягнути суддівську винагороду з 16.03.2017 року по 21.10.2019 року у розмірі 2 221 850 гривень, не виплачену надбавку у розмірі 1 847 680 гривень, матеріальну допомогу за 2017-2018 роки в сумі 57630 гривень Стягнути моральну шкоду в розмірі 1000000 гривень. 13 січня 2020 року ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального провадження. (а.с.23) 18 березня 2020 року представником відповідача - Прокуратури Волинської області подано відзив на позовну заяву у якому зазначено про те, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні повністю. Зазначив, що позивачем належним чином не обґрунтовано розмір моральної шкоди, який є явно завищеним та не підтвердженим жодними доказами у справі. Правові підстави для відшкодування позивачу матеріальної шкоди також відсутні. Уточнив, що прокуратура Волинської області не є належним відповідачем у справі, оскільки шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку визначеному законом. Окрім того вказав, що прокурором 08.01.2020 року подано касаційну скаргу на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 11.10.2019 року, ухвалою Верховного Суду від 13.01.2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та ухвалою від 31.01.2020 року призначено касаційний розгляд на 08.04.2020 року. (а.с.41-45) 18 березня 2020 року представником відповідача - Управління Державної казначейської служби України у Ківерцівському районі Волинської області подано відзив на позовну заяву у якому зазначено про те, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що позивачем належним чином не обґрунтовано розмір моральної шкоди, який є явно завищеним та не підтвердженим жодними доказами у справі. Правові підстави для відшкодування позивачу матеріальної шкоди також відсутні. Окрім того, Управління Державної казначейської служби України у Ківерцівському районі Волинської області не може виступати у даній справі відповідачем оскільки не перебуває в жодних правових або у будь-яких інших відносинах ні з позивачем ні з іншими відповідачами у справі. (а.с.36-38) 20 березня 2020 року представником відповідача - офісу Генерального прокурора подано відзив на позовну заяву у якому зазначено про те, що Генеральна прокуратура України є неналежним відповідачем у даній справі, суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган. Позивачем не надано суду жодних доказів того, що матеріальну чи моральну шкоду йому заподіяно неправомірними діями службових осіб Генеральної прокуратури України. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Окрім того вказав, що прокурором 08.01.2020 року подано касаційну скаргу на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 11.10.2019 року, ухвалою Верховного Суду від 13.01.2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та ухвалою від 31.01.2020 року призначено касаційний розгляд на 08.04.2020 року. (а.с.46-64) 23 березня 2020 року ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області зупинено провадження у справі до набранням законної сили рішенням Верховного суду у справі №158/803/14-к. (а.с.81) 02 квітня 2021 року провадження у справі поновлено у зв`язку з постановленням ухвали Тернопільського апеляційного суду від 18.02.2021 року відповідно до якої вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 25.04.2016 року відносно [PERSON] скасовано, провадження щодо нього закрито у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати. (а.с.86) 20 травня 2021 року ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області зупинено провадження у справі до набранням законної сили рішенням Верховного суду у справі №158/803/14-к. (а.с.121) 26 грудня 2022 року провадження у справі поновлено у зв`язку з набранням законної сили постановою Верховного суду від 14.04.2021 року, якою скасовано ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 18.02.2021 року та призначено новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції. (а.с.153) 10 лютого 2023 року ухвалою Млинівського районного суду Рівненської області зупинено провадження у справі до набранням законної сили рішенням Верховного суду у справі №158/803/14-к. (а.с.181) 17 липня 2023 року провадження у справі поновлено у зв`язку з набрання законної сили постановою Верховного Суду від 11.05.2023 року, якою касаційну скаргу засудженого [PERSON] залишено без задоволення, а вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 25.04.2016 та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 03.11.2022 стосовно [PERSON] без змін. (а.с.207) В судове засідання 08 серпня 2023 року позивач [PERSON] не з`явився, до суду повернувся конверт з відміткою про те, що «адресат відсутній за вказаною адресою». (а.с.216) У заявах від 12.03.2020 року, 15 квітня 2021 року, 20.05.2021 року просив про задоволення позовних вимог та розгляд справи у його відсутності (а.с.35, 95,119) Представники Прокуратури Волинської області, Генеральної прокуратури України, Управління Державної казначейської служби України у Ківерцівському районі Волинської області, Міністерства фінансів України в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. (а.с.209-215, 219) Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено судом, вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року [PERSON] визнано винним та засуджено за ч.2 ст.368 КК України (один епізод за фактом одержання від [PERSON] хабара в сумі 3500 грн.) до п`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду судді строком на три роки з конфіскацією 1/6 частини майна, яке є власністю засудженого. Також виправдано [PERSON] по епізоду одержання хабара від [PERSON] у 2008 році за ч.2 ст.368 КК України, по епізоду одержання хабара в сумі 500 грн. від [PERSON] у 2010 році за ч.2 ст.368 КК України та за ч.2 ст.375 КК України - у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаних кримінальних правопорушень. Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 16.03.2017 року вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 25.04.2016 року залишено без змін, а апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого та його захисника - без задоволення. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду від 05.03.2019 року частково задоволено касаційну скаргу засудженого, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 16.03.2017 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26.03.2019 року матеріали кримінального провадження №4201302000000111 стосовного [PERSON] направлено на розгляд до Тернопільського апеляційного суду. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 11.10.2019 частково задоволено апеляційні скарги обвинуваченого [PERSON] , захисника Столярука В.В. та скасовано вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 25.04.2016 в частині визнання [PERSON] винним за ч.2 ст.368 КК України по епізоду одержания ним 23.06.2010 хабара від [PERSON] у розмірі 3500 грн., а кримінальне провадження № 42013020000000111 від 27.09.2013 закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Прокурором 08.01.2020 року подано касаційну скаргу на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 11.10.2019 року. Постановою Верховного Суду від 10.06.2020 року скасовано ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 11.10.2019 року та призначено новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 18.02.2021 року вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 25.04.2016 року в частині визнання [PERSON] винним за ч.2 ст.368 КК України у редакції Закону № 1508-VI за епізодом одержання ним 23.06.2010 року хабара від [PERSON] в сумі 3500 грн. скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості та вичерпанням можливості їх отримати. Постановою Верховного Суду від 14.07.2021 року скасовано ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 18.02.2021 року та призначено новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції. (а.с.119-134) Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 03.11.2022 року змінено вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 25.04.2016 року відповідно до вимог ч.5 ст.74 КК України звільнено [PERSON] від призначеного вироком суду покарання з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. В решті вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 25.04.2016 залишено без змін. (а.с.140-150) Постановою Верховного Суду від 11.05.2023 року у справі №158/803/14-к касаційну скаргу засудженого [PERSON] , залишено без задоволення, а вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 25.04.2016 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 03.11.2022 року стосовно [PERSON] - без змін. Дана постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. (а.с.198-202) Таким чином, обвинувальний вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 25.04.2016 року, яким [PERSON] , визнано винним та засуджено за ч.2 ст.368 КК України до п`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посаду судді строком на три роки з конфіскацією 1/6 частини майна, яке є власністю засудженого, набрав законної сили 11 травня 2023 року. Рішенням Вищої ради правосуддя від 02 лютого 2023 року №12/0/15-23 припинено відставку судді [PERSON] у зв`язку з набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього за вчинення умисного злочину. (а.с.204-206) Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У постанові від 14.02.2018 року по справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Таким чином, відповідно до ст.49 КК України, суд може закрити кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності. Однак звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру і означає визнання факту вчинення особою злочину, тому закон надає їй право заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Правова позиція про те, що звільнення особи від кримінальне відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України є нереабілітуючими обставинами підтверджена також правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 14.08.2019 у справі № 140/1625/14-ц, від 17.08.2022 у справі № 346/4425/18, від 27.02.2023 у справі № 367/6377/17. Отже, факт звільнення [PERSON] від призначеного вироком суду покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (по деяких епізодах) не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди чи матеріальні збитки, оскільки відсутні підстави, визначені ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР, які надають право на відшкодуванні моральної шкоди та матеріальних збитків у зв`язку із незаконний притягненням до кримінальної відповідальності. Право фізичної особи на відшкодування шкоди, завданої громадянином незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду передбачено нормами статей 1167, 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей першої, другої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завдане громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР). Відповідно до статті 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках 1) постановлення виправдувального вироку суду; 2) встановлення обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 3) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Оскільки вироком суду, який набрав законної сили, [PERSON] визнано винним у інкримінованому органом досудового розслідування обвинуваченні, відсутні підстави, визначені статтею другою Закону №266/94-ВР, які надають право на відшкодування моральної шкоди та матеріальних збитків у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Факт звільнення від призначеного вироком суду покарання у зв`язку із закінченням строків давності не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди та матеріальних збитків. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вимоги ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд приходить до висновку, що долучені до матеріалів позовної заяви документи, не містять правових підстав для стягнення з державного бюджету на користь позивача [PERSON] моральної шкоди та матеріальних збитків.

Outcome: dismissed