Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

24.12.2021 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області із позовом звернувся [PERSON] до Акціонерного товариства Українська залізниця в особі Виробничого підрозділу Житомирська дистанція колії Регіональної філії Південно-Західна залізниця про визнання наказу про відсторонення від роботи незаконним. У позові посилається на те, що він з 12.06.2012 року працює монтером колії 4 розряду у Виробничому підрозділі Житомирська дистанція колії Регіональної філії Південно-Західна залізниця. 09.12.2021 року наказом відповідача його було відсторонено від роботи з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати до моменту усунення причин, що спричинили вказане відсторонення, як такого, що не надав підтверджуваного документу про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації. Вважає вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Посилається на те, що ст. 46 КзпПУ має вичерпний перелік підстав для відсторонення та такої підстави як відсторонення працівників, які не щеплені проти COVID-19 не передбачено. Окрім цього, Конституція України не визначає серед випадків обмеження прав на працю, обмеження, пов`язане із щепленням проти COVID-19, встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить конституції. Окрім цього, просить зобов`язати відповідача провести нарахування та виплатити йому заробітну плату за час його відсторонення. 29.12.2021 року ухвалою суду було відкрите спрощене позовне провадження з викликом стороні (а.с. 33). 25.01.2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому вони заперечують проти задоволення позовних вимог (а.с. 35-49). У відзиві посилаються на те, що Постановою КМУ від 09.12.2020 № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 визначено, що з 19.12.2020 до 31.12.2021 на території України встановлено карантин. У зв`язку з цим керівників державних органів, керівників підприємств, установ та організації було попереджено про необхідність забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КзпПУ, ч. 2 ст. 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та ч. 3 ст. 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Згідно Наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 року № 2153 обов`язковому профілактичному щепленню підлягають працівники підприємств що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. До переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави входить і відповідач. Отже, на думку відповідача, вони при винесені наказу про відсторонення позивача діяли у межах чинного законодавства. 05.07.2022 року ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області № 285/6853/21 було зупинено провадження у справі у зв`язку з тим, що у касаційному порядку Верховним Судом переглядалось рішення у подібних правовідносинах (а.с. 99). 02.05.2023 року ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області було відновлено провадження у справу у зв`язку з прийняттям постанови Верховним Судом за результатами касаційного перегляду рішення у подібних правовідносинах (а.с. 102). Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Просив скасувати наказ про його відсторонення та виплатити за той час заробітну плату. Окрім цього пояснив, що його робота пов`язана із постійним перебуванням його на вулиці, практично у полі. Він із трьома працівниками обслуговують залізничні колії між перегонами вагонів. Представник позивача адвокат Шепета Р.Л. також підтримав позовні вимоги та додатково зазначив, що відповідач взагалі не досліджував чи несе робота відповідача ризик поширення хвороби та чи може він виконувати таку роботу без відповідного щеплення, кількість соціальних контактів працівника на робочому місці, умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19 тощо. Представник відповідача Пархомчук Л.М. заперечила проти задоволення позовних вимог. Зазначила, що [PERSON] працює на підприємстві, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, має контакти з іншими працівниками та носив ризик поширення захворювання. Окрім цього доповнила, що з 25.02.2022 року позивача було поновлено на роботі у зв`язку із початком широкомасштабного вторгнення росії на територію України. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши позивача [PERSON] , представника позивача адвоката Шепету Р.Л., представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] перебуває на посаді монтера колії 4 розряду виробничої дільниці 4 Виробничого підрозділу Житомирська дистанція колії Регіональної філії Південно-Західна залізниця (а.с 23-25). 09.12.2021 року відповідачем було видано наказ, яким позивача [PERSON] було відсторонено від роботи з 09.12.2021 року без збереження заробітної плати до моменту усунення причин, що спричинили вказане відсторонення, як такого, що не надав підтверджуваного документу про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації (а.с. 22). За змістом пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію статті 8 Конвенції. Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв. У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті). Ч. 1 ст. 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством. Дійсно, наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Раніше, Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 83 Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі - Перелік № 83), до якого віднесено, зокрема, АТ Укрзалізниця. У свою чергу, Наказом МОЗ від 01.11.2021 року № 2393 Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який набрав чинності 09.12.2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 4-6, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 року № 1096\~постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які\~відмовляються\~або\~ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19\~відповідно до\~статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає нагальній суспільній необхідності та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим. Отже, слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення [PERSON] від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. Відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Такої ж думки дійшли судді Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 14.12.2022 року № 14-82цс22. Як зазначено вище, згідно з наказом відповідача від 09.12.2021 року відсторонено [PERSON] , монтера колії 4 розряду Околоток №10, від роботи з 09.12.2021 року до усунення ним причин відсторонення. На час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) не здійснювалося. Застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не надав доказів, що, обіймаючи посаду монтера колії (виконуючи роботу на вулиці), позивач міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що він працював в АТ Укрзалізниця, всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19. Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 14.12.2022 року № 14-82цс22 зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.\~ Однак, відповідач, відстороняючи від роботи позивача, не врахував, чи була необхідність у відстороненні [PERSON] , чи працюючи монтером колії, створював він загрозу, яка б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв його заробітку. Відповідачем не надано доказів, що свідчили б про безумовну необхідність відсторонення [PERSON] від роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на підставі вищевикладеного Наказ відповідача № 295 від 09.12.2021 року про відсторонення від роботи [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню. Щодо зобов`язання Виробничий підрозділ Житомирська дистанція колії Регіональної філії Південно-Західна залізниця акціонерного товариства Українська залізниця нарахувати та виплатити [PERSON] заробітну плату за час відсторонення від роботи судом встановлено наступне. Наказом Виробничого підрозділу Житомирська дистанція колії Регіональної філії Південно-Західна залізниця акціонерного товариства Українська залізниця 28.02.2022 року за №133, у зв`язку із введенням воєнного стану, [PERSON] було допущено до роботи (а.с. 113), та з 25.02.2022 року відновлено нарахування та виплата заробітної плати (а.с. 114). Отже, позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] заробітної плату за час відсторонення від роботи підлягають задоволенню з 09.12.2021 року до 25.02.2022 року. В частині поновлення на роботі (допуску до роботи) [PERSON] слід відмовити, оскільки Наказом від 28.02.2022 року за №133 Виробничий підрозділ Житомирська дистанція колії Регіональної філії Південно-Західна залізниця акціонерного товариства Українська залізниця, у зв`язку із введенням воєнного стану, [PERSON] вже було допущено до роботи, а тому така позовна вимога є безпідставною. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн судом встановлено наступне. Згідно наданих доказів розмір витрат на правову допомогу становить 5000 грн (а.с. 70). Зі змісту ст 137 ЦПК України випливає, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 ЗУ Про адвокатуру та адвокатську діяльність). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу було надано: Угоду-доручення № 125/2021 від 22.12.2021 року про надання правничої допомоги, укладену між [PERSON] та адвокатом Шепетою Р.Л., Ордер на надання правничої допомоги, попередній розрахунок суми судових витрат, Квитанція до прибуткового касового ордеру № 75. Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 року № 13-рп/2000, від 30.09.2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного\~Суду України\~від 30.09.2009\~року №\~23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial