Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23.03.2020 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг б/н, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. [INFO] позичальник [PERSON] помер. На час смерті позичальника утворилася заборгованість по кредиту в розмірі 10 585,37 грн., яка є заборгованістю за простроченим тілом кредиту. АТ КБ «Приватбанк» 13.01.2022 направлено претензію кредитора до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, на яку отримано відповідь про те, що спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON] . 01.06.2022 АТ КБ «Приватбанк» було направлено претензію на адресу [PERSON] , проте вказана претензія залишилась без належного реагування. З урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість у сумі 10 585,37 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 12.01.2023 по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у позовній заяві представник позивача просив суд розглянути справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подавав, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. У зв`язку з повторною неявкою у судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Судом встановлено, що 23.03.2020 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг б/н, за умовами якого він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. З довідки АТ «Приватбанк» вбачається, що за життя [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 23.03.2020 отримав наступні картки: № [NUMBER] відкриту 07.12.2020, термін дії якої був до 02/23; № [NUMBER] відкриту 23.03.2020, термін дії якої був до 07/23; № [NUMBER] відкриту 28.10.2020, термін дії якої був до 03/24; № [NUMBER] відкриту 06.11.2020, термін дії якої був до 06/24. Згідно з довідкою про зміни умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , кредитний ліміт за кредитною карткою змінювався, складав станом на 28.10.2020 - 10 000,00 грн., 06.11.2020 - 15 000,00 грн.; 27.11.2020 - 14 160,00 грн.; 28.12.2020 - 14158,73 грн.; 10.03.2021 - 11 755,81 грн.; 20.04.2021 - 10 209,67 грн.; з 27.05.2021 кредитний ліміт становить 0,00 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] за життя свої зобов`язання за вказаним договором не виконував, у результаті чого, згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість останнього за кредитним договором б/н від 23.03.2020 станом на день його смерті, становить 10 585,37 грн., яка є заборгованістю за простроченим тілом кредиту. Згідно з ч.1 ст.608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ст.1216, ст.1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України. Оскільки кредитні зобов`язання не включені до визначеного ст.1219 ЦК України переліку зобов`язань, які не входять до складу спадщини, тому зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, спадкуються спадкоємцями померлого позичальника - спадкодавця в загальному порядку, встановленому законом. Строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц (провадження № 61-25487св18) вказано, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: 1) чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; 2) коло спадкоємців, які прийняли спадщину; 3) при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); 4) при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Тлумачення статті 1281 ЦК України свідчить, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у цивільній справі № 336/437/21. Так, 12.11.2021 АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори з претензією кредитора № SAMDNWFC00059002015 з проханням включити кредиторські вимоги АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором б/н від 23.03.2020 у розмірі 10 585,37 грн. до спадкової маси, повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком, повідомити банк про звернення спадкоємців із заявами про прийняття спадщини та повідомити банк чи видавалися свідоцтва про право на спадщину. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із частиною 1, 3 та 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З відповіді Двадцять першої київської державної нотаріальної контори №264/02-14/589/2021 від 09.02.2022 вбачається, що претензія банку була долучена до матеріалів спадкової справи № 589/2021, заведеної до майна померлого [PERSON] . Станом на 27.11.2021 було видане свідоцтво про право на спадщину на частку квартири на ім`я брата спадкодавця - [PERSON] . Так, зі спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що 11.06.2021 Двадцять першої київської державної нотаріальної контори звернулись мати померлого - [PERSON] , та рідний брат - [PERSON] . При цьому, із заяви [PERSON] №1462 від 11.06.2021 вбачається, що остання відмовилась від прийняття спадщини на користь [PERSON] . У заяві № 1463 від 11.06.2021 [PERSON] зазначає, що приймає спадкове майно після смерті його брата [PERSON] . 27.11.2021 державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. відповідачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме: на 1/7 частки квартири [ADDRESS] . Листом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори № 265/02-14/589/2021 від 09.02.2022, направленим за адресою реєстрації відповідача, останнього повідомлено про наявність претензії АТ КБ «Приватбанк» та запропоновано з`явитись до нотаріальної контори для ознайомлення з вказаним документом. Крім того, 01.06.2022 позивачем за адресою реєстрації відповідача направлено Лист-претензію № SAMDNWFC00059002015 від 14.04.2022 з вимогою сплатити заборгованість за кредитним договором від 23.03.2020, укладеним з [PERSON] . Згідно зі ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. При цьому, за змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст. 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.11.2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21) зазначено, щодо обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Таким чином, з вказаною претензією АТ КБ «Приватбанк» звернулось в межах строку, передбаченого статтею 1281 ЦК України, а відповідач у свою чергу прийняв спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Отже, мета доказування - з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» та стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором спадкодавця № б/н від 23.03.2020 року у розмірі 10 585,37 грн. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 2481,00 гривень.

Outcome: approved