Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

25.04.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного у формі розписки. Свої вимоги мотивує тим, що з невідомих йому причин рішенням Голосіївського районного суду міста Києва № 752/7275/16-ц від 12.01.2016 року, позовні вимоги [PERSON] було задоволено та стягнуто з нього на користь [PERSON] суму боргу 871757 гривень 20 копійок та проценти від суми боргу на рівні облікової ставки НБУ в сумі 482562 гривень 30 копійок. Позивач вказує, що жодних грошових коштів у [PERSON] він не позичав, а сама розписка написана на [PERSON] була безгрошовою, написана для людського ока з метою демонстрації його платоспроможності. [PERSON] також вказує, що в листопаді 2021 року йому стало відомо що [PERSON] помер, в спадщину вступила його дружина - [PERSON] , яка і стала правонаступником прав і обов`язків [PERSON] . Даний факт йому став відомий з ухвали Голосіївського районного суду міста Києва № 752/7275/16-ц від 12.01.2016 року, якою було замінено сторону у виконавчому провадженні з [PERSON] на [PERSON] , з даною ухвалою він ознайомився в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Позивач зазначає, що враховуючи мету написання розписки та відсутність у [PERSON] належної суми коштів - об`єктивно вбачається , що розписка є фіктивною. В зв`язку з даними обставинами [PERSON] просить суд договір позики укладений у формі розписки, згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 38068 доларів США та зобов`язувався повернути до 01.05.2012 року визнати недійсним. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, якою просив розгляд справи проводити без його участі (а.с. 28). Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, якою просила розгляд справи проводити без її участі, вказала, що вона позовні вимоги позивача не визнає та просила відмовити в задоволенні позову. Окрім цього, подала до суду клопотання яким просила долучити до матеріалів справи документи які містять відомості з відкритих джерел, зокрема розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Та подала письмове клопотання про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку із пропуском строку позовної давності звернення до суду. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку. Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 202, 204 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недісним. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 ЦК - правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. За загальним правилом, викладеним у ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Так, з аналізу ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження наявності невиконаного зобов`язання за договором позики. Як вбачається з тексту розписки, копія якої знаходиться в матеріалах цивільної справи, що в жовтні 2011 року позивач взяв у борг у [PERSON] 38068 доларів США і зобов`язався повернути вказаний борг в строк до 01 травня 2012 року (а.с. 10). Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Аналізуючи наведені положення закону, суд зауважує, що договір позики за своєю суттю є двостороннім правочином та одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором лише права. Отже, до істотних умов договору позики віднесено умови щодо: суми позики, обов`язку позичальника повернути позику та строк позики. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2020 року у справі №756/12238/16ц, які суд у відповідності до ч. 4 ст.263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. З урахуванням зазначеного правового висновку, підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка підтверджує факт отримання грошових коштів у борг та містить умови про їх повернення. У ч.1-5 ст.203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Позивач, оспорюючи договір позики від жовтня 2011 року, вказує на те, що він є фіктивним правочином, проте, зі змісту розписки вбачається, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов, які визначені законом для договорів позики, а також наявний намір створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Також позивач зазначає, що договір позики, укладений в жовтні 2011 року між ним і [PERSON] є недійсним, посилаючись на його безгрошовість. Проте, факт складання розписки та підписання спірного договору позики від жовтня 2011 року позивачем не оспорюється, тобто вчинення оспорюваного правочину не було здійснено всупереч його справжньої волі. Також, суд враховує, що позивачем порушено питання недійсності досліджуваного правочину лише через три роки після його укладення, що також ставить під сумнів твердження щодо укладення спірного договору позики без внутрішньої волі позивача як одержувача позики, шляхом обману або щодо безгрошовості такого договору. Так, Верховний Суд України у своїй постанові по справі №6-63цс13 від 18.09.2013 зазначив, що досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Позивач вказує, що в жовтні 2011 року написав розписку про те, що отримав у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 38068 доларів США, проте, вказаних коштів він не отримував, а розписка написана для людського ока з метою демонстрації платоспроможності [PERSON] перед третіми особами. Між тим, із розписки яка складена в жовтні 2011 року слідує, що позивач засвідчив факт отримання від [PERSON] грошових коштів в присутності свідка [PERSON] (а.с. 10). В ході розгляду справи встановлено, що доводи позивача побудовані виключно на його поясненнях викладених у позові, жодних інших належних та допустимих доказів останнім суду не надано. Суд бере до уваги надані відповідачем письмові докази, а саме рішення Голосіївського районного суду міста Києва по справі № 752/72/75/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, яке набрало законної сили та було пред`явлено стягувачем до примусового виконання приватному виконавцеві виконавчого округу міста Києва, та за яким відкрито виконавче провадження. Доводи позивача про фіктивність правочину внаслідок відсутності коштів у [PERSON] суд не приймає до уваги. Так, згідно положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Враховуючи аналіз правових норм в даному спорі, суд вважає, що укладення оспорюваного договору в простій письмовій формі, а не нотаріально посвідченого, не надає правових підстав для визнання договору позики фіктивним. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні у справі докази, а також враховуючи змагальність цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що в ході розгляду цієї цивільної справи [PERSON] не довів наявність будь-яких обставин, які, відповідно до статей 203, 215, 638, 1046, 1051 ЦК України, є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним, у зв`зку з чим суд дійшов висновку, що позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed