Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

в січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Просить суд стягнути із відповідача на його користь суму основного боргу за договором позики в розмірі 2900 (дві тисячі дев`ятсот) доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу, а також пеню та 3% річних за користування чужими коштами у розмірі 8052 гривень 40 копійок та судовий збір. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 11 березня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики згідно якого [PERSON] позичає [PERSON] грошові кошти у розмірі 2900 доларів США як позику, яку остання зобов`язувалася повернути до 30 червня 2018 року у доларах США. Вказана домовленість підтверджена розпискою від 18 грудня 2019 року. Починаючи з 18 грудня 2019 року по теперішній час, відповідач [PERSON] вказані грошові кошти не повернула чим порушила права позивача. Зазначив, що розписка від 11 березня 2019 року підтверджує укладення між сторонами договору позики, з якого вбачається, що між сторонами виникли боргові зобов`язання, а саме обов`язок [PERSON] повернути у визначений строк до 18 грудня 2019 року [PERSON] 2900 доларів США. Предметом договору позики у справі є іноземна валюта. Укладеним між сторонами договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та непередбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, то правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 2900,00 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. Станом на день платежу гривневий еквівалент суми боргу складав 68060 гривень 39 копійок. Відповідно до надано позивачем розрахунку розміру відсотків (пені)за користування позикою за період з 19 грудня 2019 року по 15 січня 2021 року розмір останньої становить 5862 гривень 16 копійок та відповідно розрахунку відсотків за користування грошовими коштами за аналогічний період становить 2187 гривень 24 копійки. Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями ( протокол розподілу від 16 січня 2021 року) цивільну справу було розподілено та передано судді Хемич О.Б. Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області Хемич О.Б. від 16 лютого 2021 року про відкриття провадження у справі №438/66/21 (провадження №2/438/177/2021) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області Хемич О.Б. від 04 березня 2021 року у справі №438/66/21 (провадження №2/438/177/2021) у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Романського С.І. про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. Продовжено відповідачці строк для подачу відзиву. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було розподілено та передано судді Слишу А.Т. Ухвалою судді Слиша А.Т. від 26 квітня 2021 року вищезазначену справу прийнято до свого провадження. 12 березня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшов Відзив на позовну заяву [PERSON] від 15 січня 2021 року про стягнення боргу, в якому відповідач [PERSON] повністю заперечила позовні вимоги, вважає їх необґрунтованими, вимоги та обставини позивача, які викладені в такій позовній заяві від 15 січня 2021 року не відповідають дійсності. Зокрема, позивач [PERSON] не позичав і фактично не надавав 11 березня 2019 року відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 2900 доларів США в борг. Підписаний відповідачем документ (без назви) від 11 березня 2019 року містить ряд помилок, суперечностей та неточностей і такий документ взагалі не визначає умов, в т.ч. умов щодо сплати процентів чи пені (тобто, розмір одержання процентів і право позикодавця на одержання процентів його умовами не передбачено). Також, в цьому документі (без назви) від 11 березня 2019 року, зазначено неправильний номер паспорта відповідача [PERSON] (« [NUMBER] »), а також неправильний/неіснуючий орган, що його видав («Бориславським відділом у Львівській у Львівській обл.»), оскільки у відповідача [PERSON] в наявності був і є паспорт серії [NUMBER] , виданий 23.09.2002р. Бориславським МВ УМВС України у Львівській обл., як і не зазначено в цьому документі (без назви) від 11.03.2019 органу, що видав 23 червня 1999 паспорт [PERSON] [NUMBER] (зазначено лише «виданий обл.»), як і не містить такий документ (без назви) від 11 березня 2019 року чіткого обов`язку повернути кошти 18 грудня 2019 року. Зазначений документ був складений відповідачем під примусом. Звертає увагу суду, що [PERSON] в червні 2020 року вже звертався до Бориславського міського суду Львівської області з позовною заявою від 05 червня 2020 року про стягнення боргу (процентів за договором позики) з [PERSON] (де предметом позову був той самий документ без назви від 11 березня 2019 року), в якій [PERSON] просив Суд стягнути з [PERSON] (Відповідачки) на його користь частину боргу, зафіксованого в Розписці від 11 березня 2019 року (проценти від суми позики), в розмірі 1400 (одна тисяча чотириста) доларів США. Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 13 серпня 2020 року про відкриття провадження у справі №438/759/20 (провадження №2/438/285/2020) було прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу (процентів за договором позики). Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 11.12.2020р. про залишення позову без розгляду по справі №438/759/20 (яка набрала законної сили) заяву позивача [PERSON] задоволено. Позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу (процентів за договором позики) залишено без розгляду. Звертає увагу Суду, що вищевикладене в позовній заяві [PERSON] від 15 січня 2021 року про стягнення боргу у даній справі №438/66/21 не відповідає дійсним та фактичним обставинам справи, а також суперечить та не відповідає викладеному самим [PERSON] в своїй попередній позовній заяві [PERSON] від 05 червня 2020 року про стягнення боргу (процентів за договором позики). Зокрема, «починаючи з 2016 року (сума позики періодично змінювалась), я позичив Відповідачці грошові кошти в розмірі 900 доларів США під 5,5 процентів від суми позики. Про це було складено відповідну розписку. Термін дії даного договору позики неодноразово нами продовжувався, в основному через невиконанням Відповідачкою своїх зобов`язань. Про що кожного разу складались відповідні розписки. Всі розписки я не можу надати суду, оскільки при складанні нової розписки знищувалась попередня. Суду можу надати лише, останню (підсумкову) розписку (до позову додано її копію), як документ що підтверджує укладення договору позики та його умов. Згідно розписки від 11 березня 2019 року (копія додається) 18 березня 2019 року Відповідачка була зобов`язана повернути мені 2900 доларів США. Це загальна сума, яка включає суму позики і проценти від неї. Зі згаданої суми боргу, 19 грудня 2019 року, Відповідачка повернула мені 1500 доларів США, а решту (1400 доларів США проценти від позики) відмовилась виплачувати та не виплатила. Зауважу, що грошова сума позики періодично змінювалась, це і інші деталі цих відносин позики я поясню в судовому засіданні. Також, оригінал Розписки від 18 березня 2019 року, копію якої додано до позову, знаходиться у мене і я в будь-який момент можу надати її суду. Таким чином, Відповідачка не виплативши мені, 18 грудня 2019 року (згідно розписки від 11 березня 2019 року (копія додається), 1400 доларів США, процентів за договором позики, та відмовившись їх виплатити порушила зобов`язання та моє право на отримання процентів від суми позики, для захисту якого і звертаюсь до суду». Позивач [PERSON] та його представник адвокат Крамар Ю.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задоволити. В обґрунтування позовних вимог зіславшись на обставини викладені у позовній заяві. Крім цього у судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив суду, що з відповідачем [PERSON] в нього були певні усні домовленості, про що неодноразово складались розписки, які в нього не збереглись або були знищені і надати суду він не може. [PERSON] у березні 2019 року повернула йому частину попереднього боргу 500 доларів США. Чоловік відповідача [PERSON] повернув йому у грудні 2019 року 1000 доларів США. Визнав, що 11 березня 2019 року коштів розмірі 2900 доларів США (про які зазначено в розписці від 11 березня 2019 року) [PERSON] фактично не позичав. Відповідачка була зобов`язана повернути позивачу 2900 доларів США. Це загальна сума, яка включає суму попередніх позик та процентів від них. Про це було складено відповідну розписку. Позики неодноразово нами продовжувався через невиконання Відповідачкою своїх зобов`язань в частині своєчасного повернення коштів. Про що кожного разу складались відповідні розписки. Попередні розписки позивач не може надати суду, оскільки при складанні нової розписки знищувалась попередня. Суду надав лише, останню (підсумкову) розписку (до позову додано її копію), як документ що підтверджує укладення договору позики та його умов. Позов підтримує у повному обсязі, вважає що борг у розмірі 1500 доларів США слід стягнути з Відповідача як моральну шкоду. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Романський С.І. у судовому засіданні просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю за безпідставністю, зіславшись на обставини викладені у відзиві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] , допитана в якості свідка, категорично заперечила проти позовних вимог [PERSON] , надала показання проте, що приблизно в двадцятих числах серпня 2016 року вона позичила у [PERSON] 400 доларів США та 80 євро (разом приблизно 500 доларів США), проте жодної розписки не складалась.В подальшому, 11 березня 2019 року [PERSON] подзвонив до неї щоб вона повернула кошти (400 доларів США та 80 євро). 11 березня 2019 року відповідач повернула позивачу 500 доларів США. Проте, позивач [PERSON] змусив відповідача під тиском та примусом, всупереч її внутрішній волі написати Розписку на 2000 доларів США, а не розписку на 2900 доларів США (як нібито проценти за 3 роки з 2016 року по 2019 рік). І, [PERSON] під впливом тиску та помилки, всупереч її внутрішній волі написала [PERSON] таку Розписку на 2000 доларів США без фактичного передання [PERSON] їй будь-яких грошей, проте що саме в цій Розписці було написано і зазначено вона не пам`ятає, так як такої Розписки від 11 березня 2019 року на суму 2000 доларів США в неї немає і [PERSON] до своєї позовної заяви від 15 січня 2021 року зазначену розписку не долучив, натомість долучив документ (без назви) від 11 березня 2019 року на суму 2900 доларів США, що не відповідає дійсності. 19 грудня 2019 року до відповідача зателефонував позивач з вимогою про повернення грошей і при зустрічі знову ж таки змусив відповідача під тиском та примусом, всупереч її внутрішній волі написати 19 грудня 2019 року документ (розписку) про те, що нібито відповідач позичила в нього 2900 доларів США, хоча таких коштів 19 грудня 2019 року відповідач у [PERSON] не зичила, а він їй таких коштів не давав і не позичав, що сам визнає позивач [PERSON] в своїй первинній позовній заяві від 05 червня 2020 року. Про зазначений борг 19 грудня 2019 року дізнався чоловік відповідача - [PERSON] , який в цей же день 19 грудня 2019 року поїхав до [PERSON] , зустрівся з ним та запропонував віддати йому борг [PERSON] в розмірі 700 доларів США, однак [PERSON] не погодився і сказав віддати йому 1000 доларів США остаточної суми. Після цього вони погодили остаточну загальну суму боргу [PERSON] 1000 доларів США, і [PERSON] , після того як йому його брат (друг) [PERSON] на його машині довіз ще 300 доларів США, [PERSON] відразу віддав [PERSON] цю суму 1000 доларів США. Позивач [PERSON] 19 грудня 2019 року погодився з цим (що безпосередньо бачив і чув [PERSON] ) і віддав [PERSON] якусь Розписку, яку саме він не пам`ятає, оскільки така не збереглась, можливо Розписка від 11 березня 2019 року на 2000 доларів США. Тобто, позичивши в позивача [PERSON] 400 доларів США та 80 євро (загалом приблизно 500 доларів США) відповідач [PERSON] повернула [PERSON] 1500 доларів США (500 доларів США 11 березня 2019 року та 1000 доларів США 19 грудня 2019 року), на що погодився сам [PERSON] 19 грудня 2019 року фактично при свідках [PERSON] та [PERSON] . Крім цього, вона в червні 2020 року зверталась в правоохоронні органи м.Борислава з відповідною заявою від 17 червня 2020 року щодо тиску та примусу з боку позивача [PERSON] щодо повернення коштів за борговими розписками та щодо написання боргових розписок, незаконне вимагання з боку [PERSON] в неї грошей та ін. На що було отримано письмову відповідь Бориславського ВП ДВП ГУНП у Львівській області №В-2266/45/01-20 від 01 липня 2020 року про те, що з гр. [PERSON] було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення ним вчинення подібних дій в подальшому та попереджено про кримінальну та адміністративну відповідальність за вчинення порушень . В судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання про те, що є чоловіком відповідачки [PERSON] . Дізнавшись про вимагання з боку [PERSON] коштів у його дружини [PERSON] , вирішив з ним зустрітись та повернути борг дружини. 19 грудня 2019 року свідок зустрівся з позивачем [PERSON] , маючи при собі 700 доларів США. Однак [PERSON] вимагав повернути 1000 доларів США остаточної суми, тоді свідок зателефонував до свого знайомого [PERSON] , щоб останній довіз йому 300 доларів США. [PERSON] привіз вказані кошти та свідок віддав [PERSON] 1000 доларів США. Після чого домовились, що [PERSON] більше нічого не винна [PERSON] . Після чого [PERSON] віддав свідкові якусь розписку, що саме там писало він не пам`ятає, яку він в подальшому знищив. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, показання відповідача в якості свідка, свідка, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на обґрунтування позовних вимог [PERSON] надала суду копію розписки [PERSON] від 11 березня 2019 року, відповідно до якої остання позичила 2900 $ у [PERSON] , які зобов`язувалась повернути 18 грудня 2019 року. Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором позики. Крім цього встановлено, що в провадженні Бориславського міського суду Львівської області перебувала цивільної справа №438/759/20 (провадження №2/438/285/2020) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу (процентів за договором позики). Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 11 грудня 2020 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу (процентів за договором позики) залишено без розгляду. Із матеріалів позовної заяви цивільної справа №438/759/20 (провадження №2/438/285/2020) вбачається, що починаючи з 2016 року (сума позики періодично змінювалась), Позивач позичив Відповідачці грошові кошти в розмірі 900 доларів США під 5,5 процентів від суми позики. Термін дії даного договору позики неодноразово нами продовжувався, в основному через невиконанням Відповідачкою своїх зобов`язань. Про що кожного разу складались відповідні розписки. Зазначені розписки Позивач не можу надати суду, оскільки при складанні нової розписки знищувалась попередня. Суду можу надати лише, останню (підсумкову) розписку (до позову додано її копію), як документ що підтверджує укладення договору позики та його умов. Згідно розписки від 11 березня 2019 року, яка слугує підставою у даному позові, 18 березня 2019 року Відповідачка була зобов`язана повернути Позивачу 2900 доларів США. Це загальна сума, яка включає суму позики і проценти від неї. Зі згаданої суми боргу, 19 грудня 2019 року Відповідачка повернула Позивачу 1500 доларів США, а решту (1400 доларів США проценти від позики) відмовилась виплачувати та не виплатила. Із пояснень Позивача у судовому засіданні, що не заперечується показаннями у судовому засіданні в якості свідка Відповідача [PERSON] вбачається, що 11 березня 2019 року позивач [PERSON] коштів у розмірі 2900 доларів США (про які зазначено в розписці від 11 березня 2019 року) відповідачу [PERSON] фактично не позичав. Відповідачка була зобов`язана повернути позивачу зазначену суму коштів у розмірі 2900 доларів США як суму попередніх позик та процентів від них. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої\~статті 1049 ЦК України\~за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року (справа № 319/1669/16), від 8 липня 2019 року (справа № 524/4946/16), від 12 вересня 2019 року (справа № 604/1038/16) та від 23 квітня 2020 року (справа № 501/1773/16-ц). Згідно зі\~статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі\~статтею 545 ЦК України\~свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зазначені правові висновки про застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Згідно зі\~статтею 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті\~76,\~77 ЦПК України). Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд з власної ініціативи не може збирати докази, що стосуються предмета спору, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач на підтвердження позовних вимог надала копію розписки. Оригінал розписки [PERSON] в матеріалах справи відсутній. Встановлено, що доводи позивача про боргові зобов`язання відповідача ґрунтуються не на оригіналі розписки, а на її копії розписки; оригінал суду не надано без поважних причин. Відповідно частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що позивач [PERSON] коштів у розмірі 2900 доларів США (про які зазначено в розписці від 11 березня 2019 року) відповідачу [PERSON] фактично не позичав. Відповідачка була зобов`язана повернути позивачу зазначену суму коштів у розмірі 2900 доларів США як суму попередніх позик та процентів від них. Крім цього, зі змісту розписки від 11 березня 2019 року не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів визначеної грошової суми. Отже, досліджуючи копію боргової розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа. Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України. Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (ВС/КЦС у справі №753/11670/17 від 11.06.2021 року). Разом з тим, надана позивачкою на підтвердження укладення договору позики розписка, оригінал якої досліджено судом, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з її змісту відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від [PERSON] , в якості позики із зобов`язанням відповідача [PERSON] їх повернення, а також відсутня інформація, що остання отримала фактично кошти взагалі відсутнє. Таким чином, з огляду на те, що розписка може підтверджувати факт укладення договору позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надані ж позивачем розписки, не підтверджують в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики. У відповідності до частини 1 та частини 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазначені норми закону, та оскільки не було доведено факту укладення між сторонами договору позики, та відповідно факту існування боргового зобов`язання, тому суд вважає, що позов про стягнення боргу за розпискою, а саме грошових коштів в сумі 2900 доларів США, на підставу укладеної розписки від 11 березня 2019 року є необґрунтованим, й за цих підстав в задоволенні позову слід відмовити. Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача пені та 3% річних за користування чужими коштами у розмірі 8052 гривень 40 копійок слід зазначити наступне. Відповідно вимог статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. При вирішенні даного спору, суд вважає позовну вимогу про стягнення пені та 3% річних за користування чужими коштами у розмірі 8052 гривень 40 копійок такою, що не підлягає задоволенню оскільки вона є похідною від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги про стягнення боргу за договором позики). Так як у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати відповідно до вимог\~статті 141 ЦПК України\~залишаються саме за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed