Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-16 00:00:00

Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що у виконання кредитного договору №50-Ф/08-38 від 20.06.2008 року ВАТ АБ «Укргазбанк» надав [PERSON] кредит в розмірі 132000, 00 доларів США а відповідачка зобов`язалась щомісячно до 20.08.2038 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 13,8 % річних. У зв`язку з тим, що [PERSON] не виконувала належним чином вказані грошові зобов`язання, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.07.2011 року з неї на користь позивача було стягнуто заборгованість по кредиту у сумі 153216,56 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05.07.2011 року становить 1221365,80 грн., заборгованість по пені в розмірі 64133,49 грн., штраф за невиконання умов договору іпотеки, щодо обов`язку страхування предмету іпотеки в розмірі 38100,00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700,00 грн. та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн. Не зважаючи на ухвалення судового рішення, [PERSON] продовжує ухилятись від повернення боргу. Тому ПАТ АБ «Укргазбанк» просить суд стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за період часу з 12.03.2017 року до 23.02.2022 року в розмірі 22780,99 доларів США та судовий збір. 15.03.2023 року та 16.03.2023 року до суду відповідачем надано Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує про те, що позивач зловживаючи своїми процесуальними правами та обов`язками умисно приховав від суд відомості про фактичні обставини, які мають значення, для вирішення спору. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.07.2011 року з неї на користь позивача було стягнуто заборгованість по кредиту у сумі 153216,56 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05.07.2011 року становить 1221365,80 грн., заборгованість по пені в розмірі 64133,49 грн., штраф за невиконання умов договору іпотеки, щодо обов`язку страхування предмету іпотеки в розмірі 38100,00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700,00 грн. та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн. 10.01.2012 року на підставі вказаного судового рішення було видано виконавчий лист № 2-144/11. Відповідно до ст.ст. 21,22 ЗУ "Про виконавче провадження" (в редакції, яка діяла в період з 2012 по 2016 рік) строк пред`явлення до виконання виконавчого листа становив 1 рік, який переривався з моменту пред`явлення його до виконання. У зв`язку із наведеним відповідач щорічно до 10 січня поточного року пред`являв до виконання виконавчий лист 2-144/11, який залишився невиконаним через відсутність у відповідача коштів, на які могло бути звернено стягнення. Станом на 10.01.2016 року позивач не пред`явив до виконання виконавчий лист № 2-144/11, у зв`язку з чим строк пред`явлення його до виконання закінчився. Із заявою про поновлення цього строку позивач до суду не звертався. В червні 2022 року відповідачу випадково стало відомо, що позивач звернувся до суду із заявою про видачу йому дубліката виконавчого листа № 2-144/11, замість оригіналу, який нібито був ним втрачений. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.06.2022 року у справі № 2-144/2011 Позивачу було відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа. Звертаючись до суду з вищевказаним позовом Позивач приховав від суду вищенаведені факти, хоча вони мають значення для справи. З поведінки позивача вбачається, що достовірно знаючи про те, що пропуск строку пред`явлення виконавчого листа до виконання фактично звільняє відповідача від необхідності безумовно сплатити борг в примусовому порядку, він не пред`явив виконавчий листу справі № 2-144/11 до виконання в строк і в подальшому не звернувся до суду із заявою про поновлення пропущеного строку. Більш того, упродовж подальших 6 років позивач не вчинив жодних дій, які б свідчили про його намір отримати виконання зобов`язань від відповідача, зокрема, позивач протягом цього часу жодного разу не звертався до відповідача з проханням добровільно сплатити борг чи пропозицією укласти мирову угоду. З наведеного вбачається, що зобов`язання відповідача за кредитним договором від 21.08.2008 року та рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.07.2011 року у справі № 2-144/11 припинилися з 11.01.2016 року на підставі ст. 605 ЦК України. З наведеного вбачається, що ст. 625 ЦК України до спірних відносин не застосовується, а отже в позові має бути відмовлено. 16.03.2023 року до суду від відповідача надійшла Заява про застосування позовної давності. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 03.05.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про об`єднання цивільних справ в одне провадження. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2023 року позовну заяву ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення грошових коштів залишено без буху. У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачки у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ АБ "Укргазбанк" задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 21.08.2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачкою [PERSON] був укладений кредитний договір № 50-Ф/08-38, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 132000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,8% річних з кінцевим терміном повернення 20.08.2038 року. 10.01.2012 року на виконання вказаного рішення видано виконавчий лист. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні заяви ПАТ АБ «Укргазбанк» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу його дублікату. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення. Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (ст.129 Конституції України). Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст.1291 Конституції України). Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Як встановлено у справі, рішення суду від 05.07.2011 року про стягнення з відповідачки суми заборгованості не виконане та на примусовому виконанні не перебуває з 25.04.2016 року. Ураховуючи положення пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ від 02.06.2016 року, який набрав чинності 05.10. 2016 року, судом встановлено, що строк пред`явлення виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» присудженої суми заборгованості збіг. У позовній заяві представник позивача жодним чином не обумовив про звернення позивача до суду в порядку ч.1 ст.433 ЦПК України із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц висловив правовий висновок про правильне застосування норм права, згідно якого натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Аналогічна позиція Верховним Судом висловлена у постановах по справах №569/12918/16-ц від 02 вересня 2020 року, №442/398/15-ц від 18 березня 2020 року, №390/880/16-ц від 11 грудня 2019 року, №554/9126/20 від 13 березня 2023 року. У постанові від 13 березня 2023 року по справі №554/9126/20 Верховний Суд також вказав, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Фактичні обставини цієї справи, за яких ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.06.2022 року, яка набрала законної сили, позивачу ПАТ АБ «Укргазбанк» як стягувачу відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа та у поновленні строку для пред`явлення його до виконання, свідчать, що основна вимога позивача, яка виникла на підставі рішення суду, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, а тому між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України. Отже, факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою судом у задоволенні заяви позивача про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню. У зв`язку із цим вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними. Належить зазначити, що сплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників. При цьому суд враховує не лише право стягувача, а й права боржника, у підсумку обом гарантуючи право на справедливий суд, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у даному випадку правомірно протягом кількох років міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення. Таким чином, встановивши відсутність обов`язку відповідача перед позивачем у грошовому зобов`язанні за договором позики від 20.06.2008 року у зв`язку зі спливом часового проміжку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, очевидним є відсутність правової підстави для стягнення з відповідача на користь позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст.625 ЦК України. Ураховуючи встановлені у справі фактичні обставини та норми чинного законодавства України в сукупності із правовими висновками Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю. У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed