Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-16 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] через представника - адвоката Клімушева Є.В. звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07 грудня 2020 року [PERSON] стало відомо про розповсюджену телеканалом «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» недостовірну та негативну інформацію про нього, яка порушує його особисті немайнові права. Так, [INFO] в ефірі телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» у програмі «[INFO]», яка вийшла в ефір на телевізійному каналі «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» о 23 год. 15 хв. (хронометраж запису 18:34 - 27:47), було здійснено трансляцію сюжету, автор якого невідомий, з недостовірною інформацією. Відеозапис вказаного сюжету програми міститься на офіційному сайті телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» (хронометраж запису 18:34 - 27:47) за адресою в мережі Інтернет: [INFO], на Youtube каналі телепередачі «[INFO]» телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» (хронометраж запису 18:34 - 27:47): [INFO], на Youtube каналі телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» під назвою: « [INFO]»: [INFO] та на Facebook сторінці телепередачі «[INFO]» телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» за адресою в мережі Інтернет: [INFO] . На початку зазначений відеосюжет, який має назву « [INFO]», супроводжується голосовим коментарем та містить ряд наступних тверджень стосовно позивача: Фраза 1. «За все, що коїться із дорогами Києва, а це і ремонти, і їх відсутність, і багатомільйонні крадіжки, за все це кияни і гості столиці мають казати «спасибі» ось цій людині. Знайомтесь, [PERSON] , багаторічний керівник Київавтодору, скромний чиновник із мільйонами в декларації, фігурант багатьох корупційних скандалів...». У подальшому в спірному сюжеті згадується інший сюжет програми «ДЖЕДАІ», який вийшов в ефір у 2017 році та в якому зазначено наступне: Фраза 2. «Завітавши до офісу Київавтодору, оперативники знайшли десятки пачок готівки...». У подальшому сюжет про позивача супроводжувався голосовим коментарем та містить ряд наступних тверджень стосовно особи позивача: Фраза 3. «Втім шлейф карних справ, що тягнуться за ним, чомусь не заважає дорожнику [PERSON] йти вверх по кар`єрній драбині. Цього року він став заступником голови КМДА, куратором всіх транспортних питань, і ось наприклад, як він курує...». Фраза 4. «... Це ж розумієте, така корупційна структура - [PERSON] , [PERSON] , голова департаменту, комунальні підприємства, які в підпорядкуванні Київавтодора, через які розкрадаються роками кошти…». Фраза 5. «Про розкрадання коштів структурами пана [PERSON] відомо не перший рік. У 2017 році співробітники Служби безпеки виявили - чиновники Київавтодору привласнювали кошти державних та міських бюджетів...». Фраза 6. «Під час тендерів, закуповували матеріали та роботи за значно завищеною ціною. Потім, гроші перераховували на фіктивні фірми, переводили у готівку та привласнювали організатори оборудки...». Фраза 7. «Сума збитків лише у 2016 сягнула майже 300 мільйонів гривень. Правоохоронці тоді провели обшуки в офісах Київавтодору, знайшли майже 4 мільйони необлікованих гривень. Втім чиновник і тоді вийшов, точніше виїхав сухим із води. Завдяки дружбі і покровительству, пояснює київський депутат...». Фраза 8. «Йому добре відомі деякі кулуарні таємниці міської влади. Тож як експерт, він стверджує, найбільшим майданчиком для розкрадання коштів ексголови Київавтодору став всім відомий Шулявський шляхопровід...». Фраза 9. «1,5 мільярда гривень вже вкрали. Тому просто, якщо б не крали, то міст навіть вже цей, давно був би побудований. Не побудований, тому що просто тупо розкрадають...». Позивач стверджує, що вказані недостовірні та неправдиві відомості, поширені у сюжеті програми «[INFO]», вказують на нього та безпідставно ототожнюють його з корупцією. При цьому, враховуючи статус та потенційний негативний вплив таких сюжетів на ділову репутацію позивача, подібні голослівні твердження, що не базуються на жодних доказах, є неприпустимими та протиправними. Зазначені твердження жодним чином не можуть тлумачитися як оціночні або власна думка. При цьому позивач звертає увагу на те, що у поширеній телеканалом «1+1» інформації у сюжеті програми «[INFO]» від [INFO] не вказано жодних доказів на підтвердження достовірності вищевказаної поширеної негативної та недостовірної інформації. Більше того, не існує жодних доказів, які б підтверджували поширену в сюжеті інформацію. Так, про недостовірність вказаної інформації свідчить, зокрема, наступне: - під час візиту оперативників до офісу КК «Київавтодор» десятки пачок готівки не були знайдені, про що свідчать протокол обшуку від 22 березня 2017 року, новини на офіційному сайті КК «Київавтодор», новинних сайтах «[INFO]», «[INFO]» «[INFO]», сторінці Facebook «[INFO]»; - замовником робіт з реконструкції Шулявського шляхопроводу була Комунальна корпорація «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва», а генпідрядником було ТОВ «ПІВНІЧНО-УКРАЇНСЬКИЙ БУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС», тоді як позивач під час роботи в КК «Київавтодор» не мав жодного відношення до зазначених юридичних осіб та будівництва шулявського шляхопроводу; - твердження про те, що сума збитків сягнула за 2016 рік майже 300 мільйонів гривень, не відповідає дійсності, що підтверджується актом ревізії Державної аудиторської служби України №06-21/80 від 28 грудня 2016 року фінансової господарської діяльності КК «Київавтодор» за період з 01 січня 2014 року по 31 серпня 2016 року та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01 вересня 2016 року по 30 листопада 2016 року та актом ревізії Державної аудиторської служби України №06-21/1 від 15 січня 2020 року окремих питань фінансово-господарської діяльності комунальної корпорації «Київавтодор» за період з 01 січня 2017 року по 30 вересня 2019 року. Зазначена інформація повинна була бути перевірена відповідачем до випуску сюжету, а отже, спірний відеосюжет вийшов з наміром завдати шкоди діловій репутації позивача. Оспорювана інформація виходить за межі права на свободу вираження поглядів та допустимої критики, є надмірними навіть, якщо висловлені щодо публічних осіб. Виокремлені репліки із сказаного в сюжеті програми «[INFO]» на телеканалі «1+1» мають фактологічний характер, викладені у формі твердження, а не оціночного судження, та дійсність яких телеканалом «1+1» не підтверджена. При цьому, як станом на момент виходу спірного відеосюжету, так і на момент подання позову до суду, позивач не є підозрюваним або обвинуваченим в жодному кримінальному провадженні. В обґрунтування позову також зазначено, що позивач є публічною особою та станом на дату подачі позову обіймав посаду заступника голови Київської міської державної адміністрації, а тому вищезазначена недостовірна інформація завдає значної шкоди діловій репутації позивача. Поширенням такої інформації відповідач створює негативну соціальну оцінку позивача в очах суспільства, міжнародної спільноти. Те, що поширення інформації здійснено Телеканалом «Телерадіокомпанія «1+1», який є одним з найрейтинговіших телеканалів, завдає неабияку шкоду позивачу, адже до сюжетів, сказаних в ефірі програми «[INFO]», люди традиційно ставляться з довірою, аргументи сюжетів в очах пересічного українця виглядають неспростовними аксіомами. Станом на 22 квітня 2021 року вказаний сюжет, розміщений на Youtube каналі програми «[INFO]», переглянули більше 2,6 тис. разів. Сюжет, розміщений у соціальній мережі «Facebook» на сторінці програми «[INFO]», переглянули більше 34 тис. разів. Згідно з інформацією, розміщеною на сайті індустріального телевізійного комітету - фахового об`єднання провідних телеканалів та медійних агенцій ([INFO]), телеканал «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» станом на момент виходу спірного відеосюжету посідало друге місце серед найрейтинговіших телеканалів України. Таким чином, поширення відповідачем неправдивої інформації про позивача вплинуло на широке коло людей, у яких склалося негативне уявлення про позивача, як недобросовісного, нечесного, брехливого, який ніби у власних інтересах використовує власне посадове становище. Із урахуванням наведеного, позивач [PERSON] просить: 1. Визнати недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність, ділову репутацію вищезазначену інформацію (наведені вище дев`ять фраз), поширену в ефірі Телеканалу « Телерадіокомпанія «1+1 » у програмі «[INFO]» [INFO], яка вийшла в ефір на телевізійному каналі «Телерадіокомпанія «СТУДІЯ 1+1» о 23 год. 15 хв. (хронометраж запису 18:34 - 27:47), відеозапис якого розміщено на офіційному сайті телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» за відповідною адресою в мережі Інтернет, на Youtube каналі телепередачі «[INFO]» телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» (хронометраж запису 18:34 - 27:47), на Youtube каналі телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» під назвою: « [INFO]» та на Facebook сторінці телепередачі «[INFO]» телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1». 2. Зобов`язати відповідача: - спростувати таку недостовірну інформацію у спосіб, ідентичний способу її поширення, не пізніше семи днів з дня набрання рішенням суду законної сили, у ефірі Телеканалу «Телерадіокомпанія «1+1» у програмі «[INFO]» шляхом зачитування резолютивної частини тексту рішення суду, постановленого за результатами розгляду цієї позовної заяви; - видалити оспорюваний відеосюжет із вищевказаних адрес її поширення на офіційному сайті телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», на Youtube каналі телепередачі «[INFO]», на Youtube каналі телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та на Facebook сторінці телепередачі «[INFO]», а також розмістити за цими адресами відеозапис оприлюднення диктором ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» резолютивної частини тексту рішення суду, ухваленого за результатами розгляду цієї позовної заяви в програмі «[INFO]». Крім того, позивач просить стягнути з ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» на його користь 100 000,00 гривень моральної шкоди, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що: позивач обіймає посаду заступника голови Київської міської державної адміністрації та є відомою особою, що створює підвищений інтерес до його ділової репутації та соціальної характеристики; поширена відповідачем недостовірна інформація вплинула на думку громадськості про позивача, про що свідчить інформація, викладена у коментарях під сюжетом на Youtube та у соціальній мережі Facebook; поширена інформація є явно недостовірною та про її недостовірність повинен був знати відповідач; поширена недостовірна інформація була розповсюджена серед великої кількості людей, в тому числі серед людей, що знаходяться за кордоном України; поширена недостовірна інформація була поширена відповідачем на каналі, який традиційно користується довірою у громадян, що завдало неабиякої шкоди діловій репутації позивача. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 квітня 2021 року головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 05 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов. 02 червня 2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що поширена стосовно позивача інформація має значний суспільний інтерес, адже стосується публічної особи місцевого топ-рівня, його діяльності на посаді стратегічних державних підприємств у галузі дорожнього будівництва. Тому така інформація безпосередньо впливає на суспільство в значній мірі, і суспільство проявляє законний інтерес до цієї інформації, особливо, якщо це стосується добробуту населення. Із урахуванням практики ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах «Sunday Times проти Великобританії», «Barthold проти Німеччини», «Надтока проти Росії», «Морар проти Румунії», «Аксель Шпрінгер проти Німеччини (№2)», «Ojala and Etukeno Оу проти Фінляндії»), інформація, що стосується критики діянь посадових осіб найвищого рівня, яким безперечно є заступник голови КМДА, екс-керівник Укравтодору та інших профільних державних підприємств - [PERSON] , є необхідною у демократичному суспільстві, навіть якщо її достовірність перевірити виявляється неможливим. Таким чином, оскільки позивач є публічною особою, відомим у суспільстві політичним діячем, простір для критики, обговорення та висвітлення його діянь (особливо якщо мова йде про гіпотетичну причетність осіб до вчинення протиправної поведінки) є значно ширшим. Крім того, представник звертає увагу на те, що більша частина інформації заснована на свідченнях депутата Київської міськради П. Антоненка та офіційних повідомленнях Служби безпеки України, повідомленнях новин інших засобів масової інформації, які зі спливом строку позовної давності не були спростовані. Що стосується характеристики конкретної інформації, достовірність якої оспорюється позивачем, то представник відповідача вважає її за своїми семантико-текстуальними характеристиками такою, що не може бути спростована, оскільки вона є вираженням журналістами думок і поглядів з урахуванням отриманої в ході здійснення своїх професіональних правомочностей інформації. Оспорювана інформація не містить жодних звинувачень позивача у вчиненні діяння, яке кваліфікується Кримінальним кодексом України, вона виражена у формі оціночного судження або безособово, у формі припущень. Щодо наданих позивачем копій актів ревізії представник відповідача зазначив, що ревізія не є та не може бути єдиним джерелом оцінки діяльності установи, а також її посадових осіб. Наявність в діях посадових осіб складу правопорушення може бути встановлена за результатами досудового розслідування слідчих органів, журналістами тощо. Разом із цим, наданий акт ревізії від 28 грудня 2016 року встановлює наявність певних порушень, що призвело до завдання збитків КК «Київавтодор» (аркуші 17, 25, 30, 31, 33, 66, 68, 104, 129, 138, 143, 148, 151, 159, 161, 164, 166, 167, 171, 176, 180, 181, 189). Зокрема, на аркуші 119 акту ревізії встановлено, що аналізом ефективності здійснення Корпорацією претензійно-позовної роботи встановлено, що Корпорацією не проведено всіх необхідних заходів щодо своєчасного стягнення дебіторської заборгованості, що призвело до спливу строків її стягнення, втрати боржника у зобов`язанні, та, як наслідок, до недоотримання доходів Корпорації в загальній сумі 7346,2 тис. грн., що є порушенням вимог ЦКУ та ГКУ. Щодо вимог позивача про стягнення 100 000,00 грн. моральної шкоди представник відповідача зазначив, що такі вимоги є безпідставними, не підтверджені жодними доказами та суперечать принципам розумності, справедливості та співмірності. 11 серпня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якому представник позивача не погоджується з позицією відповідача про те, що оспорювана інформація є свободою вираження поглядів, вказуючи на те, що з огляду на численну практику ЄСПЛ (зокрема, рішення ЄСПЛ «Mihaiu проти Румунії», «Нємцов проти Росії», «Handyside v. The United Kingdom») оприлюднена в сюжеті відповідачем інформація не може тлумачитися як оціночні судження або власна думка, про право на вираження якої зазначає відповідач. При цьому представник позивача також посилається на положення Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи та Етичні принципи журналістики, прийняті ПАРЄ, якими визначено, зокрема, що: основним принципом будь якої етичної засади журналістики є те, що повідомлення та міркування слід чітко розділяти, змішувати їх недопустимо; поширення повідомлень має базуватися на принципі достовірності, що забезпечується відповідними засобами перевірки й доказів, а також на неупередженості подання, опису й розповіді; чутки не повинні бути складовою повідомлень; заголовки та виклад повідомлень мають відображати сутність представлених фактів і даних якомога точніше. Щодо характеристики конкретної оспорюваної інформації представник окремо також зазначив, що як випливає із загального змісту тексту сюжету, його стилістичних особливостей, значень лексичних єдностей, за допомогою яких характеризуються особистість позивача та його дії, є обґрунтованим твердження, що у загальному контексті висловлювань ці словосполучення та фразові єдності мають виражену негативну конотацію, тобто є носіями негативної інформації, а зміст оприлюдненого відповідачем матеріалу полягає у змалюванні негативного образу позивача, який у своїй діяльності ( [PERSON] як керівник Київавтодору) нехтує нормами етики та моралі та навіть використовує незаконні шляхи. В оприлюдненому відеосюжеті з назвою « [INFO]», що міститься на офіційному сайті телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», на Youtube каналі телепередачі «[INFO]», на Youtube каналі телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» та на Facebook сторінці телепередачі «[INFO]», поширених для невизначеного кола осіб - телеглядачів та користувачів мережі Інтернет, міститься негативна інформація щодо особи [PERSON] , яка порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Логіко-змістовий аналіз наведених вище фрагментів досліджуваних текстів показує, що висловлювання, які в них містяться, мають стверджувальний характер. Вони містять основні думки та тези, в яких адресант, вживаючи дієслова минулого та теперішнього часу, стверджує, що події відбулися і продовжують відбуватися, як про доконаний факт, інформує про них адресатів, вказує на існування певних фактів та констатує їх, викладаючи текст свого повідомлення у вигляді розповіді про певні обставини чи події. Крім того, у висловлюваннях, що містяться у наведених фрагментах сюжету, відсутні мовно-стилістичні засоби (вживання гіпербол, алегорій, сатири), а також спеціальні вставні конструкції та прислівники, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного (наприклад, мені здається, на мою думку, я вважаю), що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора тексту на події, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувалось або відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваних подій і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам. З огляду на викладене, наведені в сюжеті висловлювання є твердженнями, в яких об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді, а інформація, яка в них міститься, передбачає можливість верифікації, тобто оцінку істинності наведених відомостей, тобто вона викладена у формі фактичних тверджень. Щодо посилань відповідача у відзиві на акти ревізії, представник позивача зазначив, що в сюжеті мова йшла про те, що збитки Київавтодору були більше 300 млн. грн. На доказ тієї обставини, що збитків в такій сумі ніколи не було, позивачем були надані копії відповідних актів ревізій, тоді як твердження відповідача у цій частині свідчать про те, що ним взагалі не здійснювався аналіз та перевірка інформації, що викладена у сюжеті, у відкритих джерелах інформації щодо діяльності КК «Київавтодор». Крім того, він просить врахувати, що після складення Державною аудиторською службою України акту ревізії фінансової господарської діяльності КК «Київавтодор» за період з 01 січня 2014 року по 31 серпня 2016 року №06-21/80 від 28 грудня 2016 року, на його підставі КК «Київавтодор» було видано вимогу №06-14/120 від 02 лютого 2017 року про усунення порушень на основі зазначеного акту. Не погоджуючись із зазначеною вимогою, КК «Київавтодор» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про визнання протиправними та скасування вимог пунктів 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 16 вимоги Державної аудиторської служби України №06-14/120 від 02 лютого 2017 року «Про усунення порушень». Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року, залишеною без змін Київським апеляційним адміністративним судом та Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, вказані пункти вимоги було визнано протиправними та скасовано. 14 вересня 2021 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, у яких додатково зазначено, що оспорюючи оціночність поширених у сюжеті суджень, позивач посилається на відсутність фактичного базису для їх оприлюднення, недобросовісність журналістів, відсутність жодних доказів. Однак, обираючи найбільш образливі для позивача частини сюжету, позивач водночас ігнорує інші його складові частини, які обґрунтовують позицію відповідача та свідчать про відсутність складу дифамаційного правопорушення. Зокрема, від самого початку відеосюжету ведучий телепрограми розкриває проблематику поданого матеріалу, яка зводиться до «підняття по кар`єрним сходам» на управлінську посаду [PERSON] , незважаючи на виявлені факти корупції у структурах, керівником яких він був, досудове розслідування/судовий розгляд щодо яких ведеться і наразі, а саме: на 32 секунді озвучено наступне: «ще до призначення на посаду в столичну адміністрацію, коли [PERSON] працював заступником голови Київавтодору (тобто позивача) на нього відкрили кримінальну справу через підозру у розкраданні коштів. І в той же час, його керівником, тобто людиною, яка могла контролювати цей злочин був [PERSON] . Із питанням чому [PERSON] тримає у заступника людину, ну хоч і друга, який може мати пряме відношення до корупції? На вулиці вийшли десятки активістів. Про те ж саме питаємо мера і ми!». Окреме виділення факту пред`явлення підозри підлеглому позивача - [PERSON] (згідно даних «Судова влада» та ЄДРСР кримінальне провадження №12017000000001327 внесене до ЄРДР 02 вересня 2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч.2 ст. 209 КК України) та використання дієслів «міг контролювати», «може мати пряме відношення» відносно самого [PERSON] , свідчить лише про припущення засобу масової інформації щодо обізнаності останнього у незаконній діяльності його підлеглих, оскільки позивач уособлював у собі керівництво найвищого рівня КК «Київавтодору». Про це яскраво свідчить інша частина сюжету, де мова йде про розкрадання коштів не ним самим, а саме «структурами» пана [PERSON] . Таким чином, про звинувачення [PERSON] у вчиненні злочину мова у сюжеті не йде, а тому незалежний спостерігач мав усвідомлювати, що сюжет спрямований в першу чергу на критику дій очільника міста ( [PERSON] ), який призначив на топ-посаду місцевого рівня особу, яка керувала установами в стінах яких були вчинені, згідно інформації правоохоронних органів, кримінальні правопорушення. З наведеного випливає і суспільна необхідність оспорюваної інформації, яку не визнає позивач. В розумінні практики ЄСПЛ та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод така необхідність фактично презюмується у разі, коли відповідна інформація стосується чиновників топ-рівня. Таким чином, оскільки інформація про неправомірну діяльність посадових осіб, в тому числі про корупційні діяння, становить публічний інтерес, то притягнення до відповідальності за поширення такої інформації порушує статтю 10 Конвенції. Окремо представник звертає увагу на те, що відповідно до змісту позовних вимог позивач просить, зокрема, суд зобов`язати видалити оскаржуваний сюжет в перелічених джерелах. Водночас, відповідно до ст. 7, ч. 1 ст. 11, ч. 2 ст.14 Закону України «Про авторське право та суміжні права» суб`єктами авторського права є автори творів, зазначених у частині першій статті 8 цього Закону, та інші фізичні та юридичні особи, які набули прав на твори відповідно до правочину або закону. Первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. Особисті немайнові права автора не можуть бути передані (відчужені) іншим особам. Отже, у разі задоволення позовних вимог та видалення сюжету, будуть порушені особисті немайнові права авторів аудіовізуального твору, в тому числі журналіста, який своєю творчою працею створив відповідний об`єкт. Крім того, враховуючи пред`явлення також вимоги про відшкодування моральної шкоди, відповідно до ст.1197 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Отже, внаслідок задоволення позову у відповідача може виникнути регресна вимога до журналіста. В розумінні Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також національного законодавства України (наприклад, Розділ 3 Закону України «Про інформацію») правовий статус діяльності ЗМІ та журналіста, який працює окремо, є цілком ідентичний. Зокрема, положеннями ст.67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» (зокрема, п. «а», п. «б»), ст.42 Закону України «Про друковані ЗМІ (пресу) в Україні» передбачені аналогічні підстави звільнення від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності. Це пояснюється, поміж іншого, тим, що відповідно до ст.1 Закону України «Про державну підтримку ЗМІ та соціальний захист журналістів» журналіст - творчий працівник, який професійно збирає, одержує, створює і займається підготовкою інформації для засобів масової інформації, виконує редакційно-посадові службові обов`язки в засобі масової інформації (в штаті або на позаштатних засадах) відповідно до професійних назв посад (роботи) журналіста, які зазначаються в державному класифікаторі професій України. Тобто журналіст нерозривно пов`язаний із засобом масової інформації для якого останній виконує визначену договором роботу. Крім того, представник відповідача просить врахувати, що доводячи недостовірність в частині розміру збитків за результатами роботи КК «Київавтодор» у 2016 році, позивач посилається на акти ревізії Державної аудиторської служби та одночасно спростовує його положення у відповіді на відзив, посилаючись на судові рішення адміністративних судів, що суперечливим. Разом із цим, при підготовці сюжету відповідач посилався не на акти ревізії, які є самостійним джерелом, а на інформацію, отриману від органу державної влади - Служби безпеки України, продубльовану в подальшому численними ЗМІ. Таким чином, поширення телеканалом інформації, публічно оприлюдненої органом досудового розслідування кримінального провадження не може бути предметом спростування, так само як і підставою для притягнення ЗМІ до відповідальності. 07 жовтня 2021 року представником позивача подано до суду письмові пояснення, у яких додатково зазначено, що посилаючись в оприлюдненому відеосюжеті на повідомлення Служби безпеки України, відповідач не здійснював аналіз та перевірку вказаної інформації, що викладена у сюжеті. Більше того, якщо звернути увагу на посилання відповідача на ЗМІ (на яке він в сюжеті мав би посилатися, проте не зробив цього), за адресою в мережі Інтернет: [INFO], можна побачити, що вказана стаття ґрунтується та посилається на повідомлення сайту СБУ, проте, якщо перейти за посиланням до першоджерела інформації, а саме на сайт СБУ, то можна побачити, що за вказаною адресою немає жодної інформації, та зазначено, що сторінку не знайдено або такої сторінки не існує. Таким чином, джерело інформації, на яке посилається відповідач, відсутнє, тобто відповідач оприлюднив інформацію з посиланням на повідомлення Служби безпеки України, якого не існує. Що стосується посилань відповідача на пояснення депутата Київської міської ради П. Антоненка, представник зауважив, що вказана особа на момент виходу сюжету не була посадовою особою органів державної влади або органів місцевого самоврядування, а тому відповідач не може посилатись на положення ст. 67 Закону України «Про телебачення та радіомовлення», оскільки жодні з вказаних в цій статі посилання чи цитування не відповідають вимогам вказаної статті, а отже, не виключають відповідальність за поширення цієї інформації. Ухвалою суду від 07 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . У судовому засіданні 28 січня 2022 року представником позивача надано до суду письмові пояснення, у яких наведено посилання на судову практику Верховного Суду та рішення ЄСПЛ щодо розгляду судових справ аналогічної категорії. Згідно з ухвалою суду від 28 січня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, відповіді на відзив та письмових поясненнях, що містяться в матеріалах справи. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, зазначених ним у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що [INFO] в ефірі телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» у програмі «[INFO]», яка вийшла в ефір на телевізійному каналі «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» о 23 год. 15 хв. (хронометраж запису 18:34 - 27:47), було здійснено трансляцію відеосюжету, автор якого невідомий, який має назву « [INFO]». Сюжет супроводжується голосовим коментарем та містить, зокрема, ряд наступних тверджень: Фраза 1. «За все, що коїться із дорогами Києва, а це і ремонти, і їх відсутність, і багатомільйонні крадіжки, за все це кияни і гості столиці мають казати «спасибі» ось цій людині. Знайомтесь, [PERSON] , багаторічний керівник Київавтодору, скромний чиновник із мільйонами в декларації, фігурант багатьох корупційних скандалів...». Фраза 2. «Завітавши до офісу Київавтодору, оперативники знайшли десятки пачок готівки...». Фраза 3. «Втім шлейф карних справ, що тягнуться за ним, чомусь не заважає дорожнику [PERSON] йти вверх по кар`єрній драбині. Цього року він став заступником голови КМДА, куратором всіх транспортних питань, і ось наприклад, як він курує...». Фраза 4. «... Це ж розумієте, така корупційна структура - [PERSON] , [PERSON] , голова департаменту, комунальні підприємства, які в підпорядкуванні Київавтодора, через які розкрадаються роками кошти…». Фраза 5. «Про розкрадання коштів структурами пана [PERSON] відомо не перший рік. У 2017 році співробітники Служби безпеки виявили - чиновники Київавтодору привласнювали кошти державних та міських бюджетів...». Фраза 6. «Під час тендерів, закуповували матеріали та роботи за значно завищеною ціною. Потім, гроші перераховували на фіктивні фірми, переводили у готівку та привласнювали організатори оборудки...». Фраза 7. «Сума збитків лише у 2016 сягнула майже 300 мільйонів гривень. Правоохоронці тоді провели обшуки в офісах Київавтодору, знайшли майже 4 мільйони необлікованих гривень. Втім чиновник і тоді вийшов, точніше виїхав сухим із води. Завдяки дружбі і покровительству, пояснює київський депутат...». Фраза 8. «Йому добре відомі деякі кулуарні таємниці міської влади. Тож як експерт, він стверджує, найбільшим майданчиком для розкрадання коштів ексголови Київавтодору став всім відомий Шулявський шляхопровід...». Фраза 9. «1,5 мільярда гривень вже вкрали. Тому просто, якщо б не крали, то міст навіть вже цей, давно був би побудований. Не побудований, тому що просто тупо розкрадають...». Відеозапис вказаного сюжету програми було розміщено на офіційному сайті Телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» (хронометраж запису 18:34 - 27:47) за адресою в мережі Інтернет: [INFO], на Youtube каналі телепередачі «[INFO]» телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» (хронометраж запису 18:34 - 27:47): [INFO], на Youtube каналі телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» під назвою: « [INFO]»: [INFO] та на Facebook сторінці телепередачі «[INFO]» телеканалу «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» за адресою в мережі Інтернет: [INFO] . За твердженнями сторони позивача вищезазначені фрази містять інформацію, яка є недостовірною, завдає значної шкоди діловій репутації позивача, який на час її поширення був публічною особою, обіймаючи посаду заступника голови Київської міської державної адміністрації, а тому вищезазначена недостовірна інформація завдає значної шкоди діловій репутації позивача, а її поширенням відповідач створює негативну соціальну оцінку позивача в очах суспільства та міжнародної спільноти. Вирішуючи обґрунтованість таких доводів, суд керується наступним. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно з частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних засад демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена. Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві, й хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). Висвітлення журналістами інформації щодо можливого розкрадання бюджетних коштів має значний суспільний інтерес. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі №200/20351/18 (провадження №61-21258св19) вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі №398/3086/19 (провадження №61-9893св20) зазначено, що за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом». У рішенні ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембургу» від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не потрібно передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для цього. ЄСПЛ у справі «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України» (рішення ЄСПЛ від 05 травня 2011 року, заява № 33014/05) зауважив, що «публікація була дослівним відтворенням матеріалу, завантаженого із загальнодоступної Інтернет-газети. Вона містила посилання на джерело матеріалу та коментарі редакції, в яких вона формально дистанціювалася від змісту матеріалу. Українське законодавство, зокрема, Закон України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу, опублікованого у пресі. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими. Проте відповідно до позиції національних судів такий імунітет журналістів не поширюється на відтворення матеріалу з Інтернет-джерел, які не зареєстровані згідно із Законом України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція) зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Відповідно до статей 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи (далі - Декларація), політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, які вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим у таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року), «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких ішлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Суд зауважує, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, заснованих на інтерв`ю або відтворення висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, Series A no. 216). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у поширенні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі «Педерсен і Баадсгаард проти Данії» (980_247); рішення у справі «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії» від 25 червня 1992 року, Series A, no. 239; рішення у справі «Джерсільд проти Данії»). Отже, ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії зумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Інформація про неправомірну діяльність посадових осіб, в тому числі про корупційні діяння, за практикою ЄСПЛ, становить публічний інтерес, а тому притягнення до відповідальності за поширення такої інформації порушує статтю 10 Конвенції (п.43 рішення у справі «Надтока проти росії», п.62, п.71 рішення у справі «Морар проти Румунії», п.68 рішення «Аксель Шпрінгер проти Німеччини (№2)», п.52 рішення у справі «Оjala and Еtukeno Оy проти Фінляндії»). Свобода вираження вважається основоположною гарантією в усіх інструментах стосовно людських прав. Зокрема, у справі «Handyside v. The United Kingdom» (Заява №5493/72) ЄСПЛ дійшов до висновку про те, що «свобода вираження становить одну з найістотніших підвалин демократичного суспільства, є однією із засадничих умов для його прогресу та для розвитку кожної людини». Держава захищає право журналіста на самостійний вибір стилю викладення матеріалу та вважає, що журналістська свобода забезпечує можливість певною мірою застосовувати перебільшення чи навіть провокацію (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії 1997 р.»). Як встановлено судом, факт поширення оспорюваної інформації сторонами не оспорюється. Факт перебування позивача на публічній посаді на час поширення оспорюваної інформації також не спростовано, крім того, безпосередньо у позовній заяві представником позивача зазначено, що позивач є публічною особою та станом на дату подачі позову обіймав посаду заступника голови Київської міської державної адміністрації, а тому вищезазначена недостовірна інформація завдає значної шкоди діловій репутації позивача. Як свідчить практика ЄСПЛ, інформація про неправомірну діяльність посадових осіб, в тому числі про корупційні діяння, становить публічний інтерес, а тому притягнення до відповідальності за поширення такої інформації порушує статтю 10 Конвенції (п.43 рішення у справі «Надтока проти Росії», п.62, п.71 рішення у справі «Морар проти Румунії», п.68 рішення «Аксель Шпрінгер проти Німеччини (№2)», п.52 рішення у справі «Ojala and Etukeno Оу проти Фінляндії»). Враховуючи те, що позивач на час поширення оспорюваної інформації був публічною особою, відомим у суспільстві політичним діячем, простір для критики, обговорення та висвітлення його діянь (особливо якщо мова йде про гіпотетичну причетність осіб до вчинення протиправної поведінки) є значно ширшим. У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У зв`язку з цим, суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист гідності, честі чи ділової репутації публічних осіб, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Наведене підтверджується і практикою Європейського суду з прав людини у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі»: «межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян». Окремо суд звертає увагу на те, що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (справа від 26 листопада 1991 року «The Observer and The Guardian v. The United Kingdom»). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у поширенні висловлювань інших осіб суттєво заважали пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин. Законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. Свобода вираження вважається основоположною гарантією в усіх інструментах стосовно людських прав, що випливає зокрема, з практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, у справі «Handyside v. The United Kingdom» (application no.5493/72) Суд дійшов до висновку про те, що «свобода вираження становить одну з найістотніших підвалин демократичного суспільства, є однією із засадничих умов для його прогресу та для розвитку кожної людини. За приписами п.2 ст.10 Конвенції вона є застосовною не лише до «інформації» або «ідей», що сприймаються доброзичливо, або як такі, що нездатні образити, або є байдужими, а й до того, що завдає образи, що шокує або непокоїть державу або будь-який сектор населення. Саме такими є вимоги, що їх висувають плюралізм, терпимість та широта світогляду - без чого неможливе існування «демократичного суспільства». За позицією ЄСПЛ, висловленою у рішенні у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії 1997 р.», держава захищає право журналіста на самостійний вибір стилю викладення матеріалу та вважає, що журналістська свобода забезпечує можливість певною мірою застосовувати перебільшення чи навіть провокацію. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача про те, що в даному випадку поширена інформація має значний суспільний інтерес, оскільки стосується публічної особи місцевого топ-рівня, його діяльності на посаді стратегічного державного підприємства у галузі дорожнього будівництва. Така інформація безпосередньо впливає на суспільство в значній мірі, і суспільство проявляє законний інтерес до цієї інформації (п.66 рішення у справі «Sunday Times проти Великобританії»), особливо, якщо це стосується добробуту населення (п. 58 рішення у справі «Barthold проти Німеччини»). Отже, інформація, що стосується критики діянь посадових осіб найвищого рівня, яким позивач був, тривалий час очолюючи профільні у галузі дорожнього будівництва державні (комунальні) підприємства, а згодом став заступником мера Києва, є необхідною у демократичному суспільстві, навіть якщо її достовірність перевірити виявляється неможливим. Крім того, при наданні оцінки обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд приймає до уваги, що оспорювана інформація заснована на свідченнях депутата Київської міськради П. Антоненка, а також на офіційних повідомленнях Служби безпеки України та повідомленнях новин в інших засобах масової інформації, які ніким не були спростовані. Зокрема, як з`ясовано судом із наявних матеріалів справи, інформація, яка слугувала підставою для поширення оспорюваного сюжету, першочергово була розміщена на офіційній сторінці Служби безпеки України у соціальній мережі Facebook та в подальшому була неодноразово поширена різними засобами масової інформації, у тому числі шляхом її розміщення на відповідних інтернет-ресурсах, зокрема, на новинних сайтах « [INFO] », «[INFO]» « [INFO] », сторінці Facebook «[INFO]». З огляду на наведене, суд критично оцінює доводи представника позивача про те, що джерело інформації, на яке посилається відповідач, відсутнє у зв`язку з тим, що відповідач оприлюднив інформацію з посиланням на повідомлення Служби безпеки України, якого не існує. Аналізуючи зміст конкретної інформації, заявленої до спростування, суд зазначає наступне. Назва відеосюжету «Чому [PERSON] призначили на посаду, незважаючи на кримінальні справи і скандали?». Аналіз змісту вказаної фрази свідчить, що наведена у ній інформація виражена у формі запитання та не містить звинувачення позивача у скоєнні кримінального правопорушення, тобто не є фактичним твердженням. Фраза 1. «За все, що коїться із дорогами Києва, а це і ремонти, і їх відсутність, і багатомільйонні крадіжки, за все це кияни і гості столиці мають казати «спасибі» ось цій людині. Знайомтесь, [PERSON] , багаторічний керівник Київавтодору, скромний чиновник із мільйонами в декларації, фігурант багатьох корупційних скандалів...». Перше речення оспорюваної інформації становить критику результатів роботи позивача як місцевого топ-чиновника, який багато років очолював профільні у галузі дорожнього будівництва державні (комунальні) підприємства, а згодом став заступником мера Києва. Критика обумовлена тим, що в очолюваному позивачем КК «Київавтодор» неодноразово проходили слідчі дії, обшуки, відкрито кримінальні справи, пов`язані з корупцією. При цьому, наведена інформація не містить твердження, що особисто позивач вчинив будь який конкретний злочин. Друге речення містить у собі інформацію про те, що [PERSON] є керівником КК «Київатодор» та має великі (мільйонні) статки, що є достовірною інформацією, виходячи з відкритих даних НАЗК. Що ж до характеристики позивача як фігуранта багатьох корупційних скандалів, то така пов`язана з фактами корупції, виявленими в КК «Київавтодор», про що йде мова далі у сюжеті. Вказана інформація не містить обвинувачень саме позивача у вчиненні конкретних кримінальних правопорушень, оскільки останній у даному випадку згадується саме як керівник установи, у якій, за повідомленнями правоохоронців, виявили корупційні злочини. Отже, і ця інформація є припущенням про певні події та оціночні судження. Фраза 2. «Завітавши до офісу Київавтодору, оперативники знайшли десятки пачок готівки...». Вказане судження виражене безособово та не містить звинувачення позивача у вчиненні злочину. Фраза 3. «Втім шлейф карних справ, що тягнуться за ним, чомусь не заважає дорожнику [PERSON] йти вверх по кар`єрній драбині. Цього року він став заступником голови КМДА, куратором всіх транспортних питань, і ось наприклад, як він курує...». Перше речення є оціночним судженням, вираженим в іронічній формі з використанням метафори. При цьому речення не містить жодного обвинувачення чи констатацію факту вчинення злочину позивачем. Друге речення є достовірним та фактично не оспорюється позивачем. Фраза 4. «... Це ж розумієте, така корупційна структура - [PERSON] , [PERSON] , голова департаменту, комунальні підприємства, які в підпорядкуванні Київавтодора, через які розкрадаються роками кошти…». Фраза 5. «Про розкрадання коштів структурами пана [PERSON] відомо не перший рік. У 2017 році співробітники Служби безпеки виявили - чиновники Київавтодору привласнювали кошти державних та міських бюджетів...». Наведені речення не містять інформації про вчинення кримінального правопорушення саме позивачем. У цій частині сюжету мова йде про наявність корупції в його «структурах», тобто в установах та організаціях, які підпорядковувалися позивачу, що підтверджено офіційним повідомленням СБУ у соціальній мережі Facebook, яке було продемонстровано в сюжеті. При аналізі цієї частини інформації суд також враховує, що відповідно до п. «б» ч.1 ст.67 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, зокрема, у разі якщо ця інформація є дослівним цитуванням заяв і виступів (усних і друкованих) посадових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування, народних депутатів України, кандидатів на пост Президента України, кандидатів у народні депутати України та у депутати рад усіх рівнів, кандидатів на посади сільських, селищних, міських голів. Як встановлено в ході судового розгляду, наведена частина оскаржуваної інформації була поширена депутатом Київської міської ради [PERSON] , а також висвітлена державним органом досудового розслідування. З огляду на наведене, підстави для притягнення відповідача за поширення такої інформації відсутні. Фраза 6. «Під час тендерів, закуповували матеріали та роботи за значно завищеною ціною. Потім, гроші перераховували на фіктивні фірми, переводили у готівку та привласнювали організатори оборудки...». Зазначена інформація була поширена державним органом досудового розслідування та виражена вона безособово, тобто вона не є фактичним твердженням стосовно позивача. Фраза 7. «Сума збитків лише у 2016 сягнула майже 300 мільйонів гривень. Правоохоронці тоді провели обшуки в офісах Київавтодору, знайшли майже 4 мільйони необлікованих гривень. Втім чиновник і тоді вийшов, точніше виїхав сухим із води. Завдяки дружбі і покровительству, пояснює київський депутат...». Вищезазначена інформація виражена у формі оцінного судження, що обумовлено використанням частки «майже». При цьому, факт проведення обшуків в КК «Київавтодор» підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, що були надані обома сторонами. Частина ж інформації, вираженої у формі фразеологізму «вийти сухим із води», не підлягає спростуванню відповідно до ст. 277 ЦК України. Фраза 8. «Йому добре відомі деякі кулуарні таємниці міської влади. Тож як експерт, він стверджує, найбільшим майданчиком для розкрадання коштів ексголови Київавтодору став всім відомий Шулявський шляхопровід...». В даному випадку інформація була поширена депутатом Київської міської ради [PERSON] , що згідно п. «б» ч.1 ст.67 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» виключає можливість притягнення відповідача до відповідальності. При цьому суд враховує, що наявність певних порушень при будівництві ділянки від шляхопроводу Караваєві Дачі до Шулявського шляхопроводу було встановлено і в акті ревізії Держаудислужби від 28 грудня 2016 року, наданому до суду позивачем. Суд також приймає до уваги, що згідно з постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року, залишеною без змін Київським апеляційним адміністративним судом та Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, було визнано протиправними та скасовано пункти 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 16 вимоги Державної аудиторської служби України №06-14/120 від 02 лютого 2017 року «Про усунення порушень», виданої на виконання акту ревізії фінансової господарської діяльності КК «Київавтодор» за період з 01 січня 2014 року по 31 серпня 2016 року, складного 28 грудня 2016 року Державною аудиторською службою України за №06-21/80. Разом із цим, як встановлено судом, при підготовці оспорюваного сюжету відповідач посилався не на акти ревізії, які є самостійним джерелом, а на інформацію, отриману від органу державної влади - Служби безпеки України, яка також була і подальшому неодноразово продубльована численними ЗМІ. Фраза 9. «1,5 мільярда гривень вже вкрали. Тому просто, якщо б не крали, то міст навіть вже цей, давно був би побудований. Не побудований, тому що просто тупо розкрадають...». Аналіз вказаної інформації свідчить про те, що вона виражена безособово, а друге та трете речення є припущеннями. Таким чином, із наведеного вище можна зробити висновок, що уся оспорювана інформація не містить жодних конкретних звинувачень позивача у вчиненні діянь, які кваліфікуються Кримінальним кодексом України, вона виражена у формі оціночних суджень або є безособовою, у формі припущень. Фактично оспорювана інформація зводиться до висвітлення обставин, які мали, на думку журналістів та правоохоронних органів, місце за часів зайняття позивачем, який згодом став заступником мера Києва, посади керівника КК «Київавтодор», та які були предметом розслідування в рамках кримінальних проваджень. Критика журналістів обумовлена тим, що в очолюваному позивачем підприємстві неодноразово проходили слідчі дії, обшуки, відкрито кримінальні справи, пов`язані з корупцією. Отже, межі втручання у права позивача шляхом розповсюдження інформації стосовно його публічної владної діяльності, а також кримінальних проваджень, які розслідуються стосовно посадових осіб організації, яку очолював позивач, є набагато ширшими порівняно з пересічною особою, а тому журналісти ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1», як представники медіа-галузі, здійснили цілком законний та обґрунтований внесок в обговорення та висвітлення суспільно важливої теми. При цьому суд визнає, що поширена журналістами інформація могла занепокоїти позивача, а форма її викладу могла бути розцінена ним як дошкульна та провокативна. Однак, незважаючи на форму викладу, по своїй суті поширена інформація є власною оцінкою (інтерпретацією) журналістами певних подій та отриманих ними відомостей, не містить фактичних тверджень про вчинення позивачем правопорушень, а спрямована на привернення уваги громадськості до питань державних закупівель та дає можливість глядачу самостійно проаналізувати відомості, отримані журналістами. Значний суспільний інтерес пояснюється й тим, що інформація стосується [PERSON] як публічної особи, який тривалий час очолював профільні у галузі дорожнього будівництва державні (комунальні) підприємства, а згодом став заступником мера Києва. Крім того, вказаний сюжет було підготовлено та продемонстровано напередодні виборів мера Києва, що також свідчить про його суспільну значущість. Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що уся вищезазначена інформація, виражена у формі дев`яти оспорюваних фраз, містить роздуми авторів відеосюжету щодо певних дій в частині використання бюджетних коштів, що є свободою вираження поглядів і є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Висвітлена у відеоматеріалі інформація містить відомості про події, що мають суспільне значення та викликали суспільний резонанс, оскільки стосувалися питань використання бюджетних коштів. Тому суспільство має бути обізнаним і ознайомленим із такою інформацією, а таке поширення інформації відповідає практиці застосування ЄСПЛ ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це не порушує презумпцію невинуватості, встановлену ст. 62 Конституції України. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи статус позивача [PERSON] на момент поширення оскаржуваної інформації та її зміст, суд вважає, що сторона позивача не довела, що поширена відповідачем інформація була спрямована на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, оскільки така інформація носить характер критики публічної особи, межа допустимої критики якої є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі №607/2775/17 щодо меж допустимої критики публічних осіб, за положеннями ст. 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. Отже, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та публічних осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача, наведені в заперечення позову, та приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача, наведених в обґрунтування позову в частині вимог про захист честі, гідності та ділової репутації. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із того, що такі вимоги є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації позивача. Крім того, суд враховує, що підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України. Так, за змістом вказаної статті моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Крім цього, відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З огляду на наведене, а також враховуючи вищенаведений висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, суд вважає, що й вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. При цьому суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини, який вказав на те, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові, - на позивача. Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача - адвокат Здоровець С.В. просить стягнути з позивача на користь ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія 1+1» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю, понесені відповідачем витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, підлягають стягненню з позивача по справі. Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17 (провадження №К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved