Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про скасування арешту з майна. В обґрунтування позову зазначено, що 11.12.2009 між нею та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . У період шлюбу у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за Договором № 001/7964/42366 від 16.11.2011 рішенням господарського суду Запорізької області від 03.09.2019 у справі № 908/1747/19 було стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за додатковим договором (на встановлення кредитної лінії) № 1 до договору про відкриття та введення поточного рахунку, операції за якими можуть здійснюватися з використанням платіжної картки, № 001/7964/42366 від 16.11.2011 за дозволеним овердрафтом в розмірі 87000 грн. 00 коп., за недозволеним овердрафтом в розмірі 13779 грн. 12 коп. та судовий збір у розмірі 1921 грн. 00 коп., всього на суму 102700 грн. 12 коп. На виконання вказаного рішення суду 07.10.2019 Акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» було видано наказ про примусове стягнення, який було пред`явлено стягувачем до Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі, де йому було присвоєно номер виконавчого провадження 60580042. [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 06.10.2021. Після смерті [PERSON] залишилася квартира [ADDRESS] , яка йому належала на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2001 № 2544. Позивачка є спадкоємцем першої черги за законом, а інші спадкоємці відсутні. З метою відкриття спадкової справи та оформлення спадщини після померлого чоловіка позивачка звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Любіченковської Анастасії Євгенівни, яка у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виявила арешт всього нерухомого майна, яке належить [PERSON] , який було накладено постановою Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про арешт майна боржника від 14.11.2019, серія № 60580042. У зв`язку з цим приватний нотаріус листом від 27.09.2022 № 107-02/14 роз`яснила позивачці про затримання видачі їй свідоцтва про право на спадщину до зняття арешту з майна. Крім того, із листа Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 08.08.2022 року за № 9834/6 позивачці стало відомо, що у виконавчому провадженні № 60580042 по виконанню наказу № 908/1747/19, виданого 07.10.2019 господарським судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» суми боргу, державним виконавцем було здійснено арешт майна боржника. У подальшому 22.10.2020 державним виконавцем на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто виконавчий документ стягувачу, але накладений арешт не було знято, оскільки у даному випадку це не передбачено чинним законодавством. У той же час, ухвалою господарського суду Запорізької області від 10.02.2022 у справі № 908/1747/19 було замінено стягувача АТ «Райффайзен Банк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». На виконання рішення господарського суду Запорізької області від 03.09.2019 у справі № 908/1747/19 з метою погашення заборгованості та наступного зняття арешту з нерухомого майна позивачкою були задоволені вимоги відповідача у повному обсязі та сплачена сума у розмірі 102700 грн. 12 коп. через мобільний додаток за реквізитами, вказаними у вищезазначеному листі, що підтверджується копією квитанції від 15.04.2023 № 27М4-1М11- М7СЗ-СМ7М. Однак, позивачка не може в позасудовому порядку зняти арешт, накладений постановою державного виконавця на усе нерухоме майно боржника [PERSON] , та, як наслідок, отримати свідоцтво про право на спадщину після його смерті, у зв`язку із відсутністю станом на день подання позову відкритого виконавчого провадження щодо примусового виконання судового наказу господарського суду Запорізької області від 07.10.2019 у жодного державного або приватного виконавця. Тому, позивачка просить суд зняти арешт номер запису про обтяження: 34133936, зареєстрований 14.11.2019 08:16:37, накладений державним реєстратором Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Кисліциною Юлією Дмитрівною на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 60580042, виданої 14.11.2019 державним виконавцем Олександрівського ВДВС м. Запоріжжя, вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все нерухоме майно, а також просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на свою користь сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.04.2023 по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2023 справу призначено до судового розгляду. Позивачка у судовому засіданні просила заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення незаперечувала. Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» отримувало судові повістки про виклик у судові засідання на 22.06.2023, на 09.08.2023 та на 18.08.2023, що підтверджується відмітками на рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа. Однак, представник відповідача до суду жодного разу не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Відповідно до ст. ст. 128, 129 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Відповідно до ч.1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до ст. 280 ЦПК України за відсутності представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається із позову, даний цивільно-правовий спір виник із приводу перебуванням під арештом майна, що є приватною власністю. Судом під час розгляду справи із досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що 11.12.2009 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ялтинського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 741, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11.12.2009. На виконання рішення господарського суду Запорізької області від 03.09.2019 у справі № 908/1747/19, яке набрало законної сили 01.10.2019, господарським судом Запорізької області 07.10.2019 було видано наказ про примусове стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за додатковим договором (на встановлення кредитної лінії) № 1 до договору про відкриття та введення поточного рахунку, операції за якими можуть здійснюватися з використанням платіжної картки, № 001/7964/42366 від 16.11.2011 за дозволеним овердрафтом в розмірі 87000 грн. 00 коп., за недозволеним овердрафтом в розмірі 13779 грн. 12 коп. та судовий збір у розмірі 1921 грн. 00 коп. Із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.10.2021, виданого Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), судом встановлено, що [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер. Як встановлено з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №327901811 від 04.04.2023, у приватній власності [PERSON] перебувала квартира [ADDRESS] , яка йому належала на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2001 року № 2544, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П. Крім того, у Державному реєстрі речових прав вказані відомості про арешт всього нерухомого майна, яке належить [PERSON] , який було накладено постановою державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про арешт майна боржника № 60580042 від 14.11.2019, номер запису про обтяження 34133936. Із долученої до матеріалів справи копії листа від 27.09.2022 № 107-02/14 судом було встановлено, що приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Любіченковська Анастасія Євгенівна роз`яснила позивачці про затримання у видачі їй свідоцтва про право на спадщину до зняття арешту з майна з посиланням на підпункт 4.18 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а також рекомендувала їй звернутися до суду за захистом порушених прав. Із листа Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 9834/6 від 08.08.2022 встановлено, що згідно з даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень на виконанні перебувало виконавче провадження № 60580042 по виконанню наказу № 908/1747/19, виданого 07.10.2019 господарським судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» суми боргу. В межах виконання виконавчого провадження та з метою забезпечення реального виконання виконавчого документа державним виконавцем було здійснено арешт майна боржника. 22.10.2020 державним виконавцем на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» було повернуто виконавчий документ стягувану. За наслідками закінчення виконавчого провадження на підставі вищевказаного пункту та статті не передбачено зняття арешту. Відповідно до п. 4, п. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави для зняття арешту з майна боржника, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 10.02.2022 у справі № 908/1747/19 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про заміну сторони - стягувана його правонаступником у справі № 908/1747/19 задоволено та замінено стягувана АТ «Райффайзен Банк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» щодо виконання рішення у справі №908/1747/19 за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до відповідача, фізичної особи - підприємця [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором № 011/7964/42366. Із роздрукованої інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень судом встановлено, що 19.01.2021 приватним виконавцем Шавлуковою З.А. було відкрито виконавче провадження, боржником у якому вказано фізичну особу - підприємця [PERSON] , а стягувачем - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». Стан цього виконавчого провадження вказано як «Завершено». Із копії вимоги кредитора (повторної) до спадкоємців померлого боржника від 04.04.2023 встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» вимагало від [PERSON] як спадкоємиці померлого [PERSON] у строк до 28.04.2023 сплатити шляхом одноразового платежу за зазначеними реквізитами суму боргу у розмірі 102700,12 грн. відповідно до наказу господарського суду Запорізької області від 07.10.2019 у справі №908/1747/19. Позивачкою були задоволені вимоги відповідача у повному обсязі та сплачена сума у розмірі 102700 грн. 12 коп. через мобільний додаток за реквізитами, вказаними у вищезазначеному листі, що підтверджується долученою до матеріалів справи квитанцією від 15.04.2023 № 27М4-1М11- М7СЗ-СМ7М. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Згідно зі статтею 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Вимогами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, для захисту права або інтересу особи, необхідно встановити факт його порушення та за наявності такого порушення захистити відповідне право або інтерес у обраний позивачем законний спосіб захисту. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Таким чином, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позивачка набула право на спадщину після померлого чоловіка [PERSON] , до складу якої входить квартира [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має праве володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставне позбавлений свого майна. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у Постанові від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснив, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. В ході судового розгляду доведено, що в Державному реєстрі речових прав міститься запис №34133936 від 14.11.2019 про арешт всього нерухомого майна, яке належить [PERSON] , який було накладено постановою державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про арешт майна боржника № 60580042 від 14.11.2019. На час розгляду даної справи виконавче провадження №60580042 завершено, але вказане обтяження не було зняте державним виконавцем після завершення цього виконавчого провадження. Крім того, матеріалами справи підтверджено та доведено той факт, що заборгованість у розмірі 102700,12 грн. відповідно до наказу господарського суду Запорізької області від 07.10.2019 у справі №908/1747/19 була погашена позивачкою відповідачеві у повному обсязі 15.04.2023. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Згідно із положеннями частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.. Відповідно до абзаців 1 і 3 частини 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Згідно із ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно із ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно із абз. 1 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо, зокрема, у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника). У постанові від 13.07.2022 у справі № 2/0301/806/11 Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. У даному випадку, дослідивши доводи позивачки та надані нею на обґрунтування заявлених позовних вимог докази, суд приходить до висновку, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19), від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, провадження № 61-12406св21 (ЄДРСРУ № 108296856), від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21, ЄДРСРУ № 108653799). Викладені у цьому рішенні мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19). А отже, за висновком суду, позивачка, як спадкоємиця власника майна, на яке накладено арешт, правомірно вимагає усунення перешкод у реалізації своїх спадкових прав. Суд переконаний, що обтяження, накладене на все майно спадкодавця позивачки, підлягає зняттю як таке, що створює перешкоди, зокрема, для отримання позивачкою свідоцтва про право на спадщину. А тому суд вважає, що в інший правовий спосіб, ніж звернення до суду з даним позовом із визначеним колом сторін, позивачка захистити своє порушене право позбавлена можливості. При цьому, судом також враховано, що відповідач не виявив бажання висловити свою позицію у даному спорі. Враховуючи вищевикладене, надавши правову оцінку доводам позивачки та наданим нею доказам, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки ґрунтуються на вимогах закону, докази на які вона посилається, є належними та допустимими, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved