Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про: - скасування рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області Мангура Роберта Васильовича від 06.12.2022 за №65685013 щодо державної реєстрації права власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на об`єкт нерухомого майна, а саме житлового будинку, загальною площею 162,7 кв. м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2666527821040); - скасування державної реєстрації права власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на житловий будинок, загальною площею 162,7 кв. м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2666527821040), запис про право власності №48621560 від 01.12.2022, з припиненням права власності [PERSON] на вказаний об`єкт нерухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що позивач збудував на земельній ділянці площею 0,0048 га, яка була в його фактичному користуванні, за наслідками укладеного договору міни від 14.05.2008, житловий будинок, однак не здав такий в експлуатацію. Поряд з цим, у 2022 році позивач, виготовивши технічну документацію на вказаний об`єкт нерухомості, а також надавши державному реєстратору державний акт на земельну ділянку з кадастровим номером 2122755502:00:002:0411, оформила на себе право власності на будинок. За твердженням позивача у 2023 році він завершив процедуру оформлення права власності на земельну ділянку площею 0,0048 га, як частини від земельної ділянки площею 0,11 га, яка була в його володінні за наслідками укладеного договору міни від 14.05.2008. В свою чергу, на іншу частину земельної ділянки (площею 0,1052 га, кадастровий номер 2122755502:01:003:0429) [PERSON] оформив право власності за довго перед цим. Оспорюване за предметом позову рішення держаного реєстратора позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він був позбавлений майнових прав на нерухоме майно, яке збудував. У зв`язку з наведеним, просить також скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, з припиненням права власності відносно нього. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України та Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З метою практичної реалізації приписів частини шостої ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України суд встановив зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача (1) та виконав свій процесуальний обов`язок, надіславши на цю адресу копію ухвали про відкриття провадження по справі разом з позовною заявою та доданими до неї документами. Відповідач (2), безпосередньо отримавши копію ухвали про відкриття провадження по справі, а також позовної заяви з додатками 12.07.2023, що підтверджується підписом у «Розносній книзі для місцевої кореспонденції» (а.с. 98-99), відзиву на позовну заяву не подав. На підставі ухвали суду від 7 липня 2023 року відкрито провадження у справі та визначено проведення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у ній матеріалами, тому справа розглядається судом без фактичної присутності у судовому засіданні учасників судового процесу, тобто з урахуванням особливостей, регламентованих статтею 279 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що на підставі частини першої ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. У відповідності до положень ст. ст. 317 та 319 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він реалізує на свій розсуд. Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення порушення прав позивача щодо позбавлення його права вільного володіння, користування та розпорядження житловим будинком, що розташований на належній йому на праві приватної власності земельній ділянці та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав). 2. Матеріально-правовим об`єктом, з приводу якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме: житловий будинок, право власності на який зареєстровано за відповідачем (1). В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. У приватній власності позивача перебуває земельна ділянка з кадастровим номером 2122755500:12:000:0091, площею 0,0048 га, яка знаходиться за адресою: с. Синяк Мукачівського району, Закарпатська область (а.с. 59 - 60). Дата реєстрації права власності 28.03.2023. Позивач стверджує, що вказана земельна ділянка фактично перебувала у його користуванні з 2005 року. Так, з наявних у справі доказових матеріалів судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 26.08.2005 (а.с. 18-19) позивач придбав у власність житловий котедж, розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом з житловим котеджем він набув майнове право на частину земельної ділянки під котеджем площею 0,1409 га (а.с. 18). У період з 2006 по 2008 роки на вказаній земельній ділянці (як стверджує позивач) ним було збудовано ще один житловий будинок площею 162,7 кв. м., право власності на який не було оформлено. В подальшому, за наслідками цивільно - правової реалізації договору міни від 14.05.2008 (а.с. 20-22) [PERSON] став власником житлового котеджу, за адресою: [ADDRESS] , з відповідним майновим правом на частину земельної ділянки під вказаним об`єктом нерухомості площею 0,11 га для рекреаційного призначення. У пояснювальній записці інженера - землевпорядника до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки в натурі (а.с. 12) міститься інформація про те, що позивачем було розроблено технічну документацію на земельну ділянку 2122755502:01:003:0429, площа якої становить 0,1052 га, та яка є на 0,0048 га меншою від площі, що зазначена в договорі міни від 14.05.2008 (0,11 га). Відповідно до інформаційної довідки від 12.05.2023 № 332039797, позивач зареєстрував за собою право власності на частину земельної ділянки, площею 0,0048 (кадастровий номер 2122755500:12:000:0091), що становила залишок від загальної площі 0,11 га, відповідно до умов договору міни 14.05.2008. Разом з тим, на цій земельній ділянці знаходиться спірний житловий будинок, право власності на який було зареєстровано за відповідачем (1) державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області - Мангуром Р. В. (а.с 62). 3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Частиною другою статті 152 Кодексу передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У відповідності до частини четвертої ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші). Відповідно до частини першої статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі-Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стаття 5 згаданого Закону визначає перелік об`єктів щодо яких проводиться державна реєстрація речових прав. Зокрема, до таких Закон відносить речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, в тому числі і житлові будинки, будівлі, споруди. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Враховуючи вищенаведені норми, слід зробити висновок, що Закон визначає державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно як засвідчення державою вже набутого особою права власності. Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18, а подібні за змістом в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15. Отже, одним з визначальних моментів під час дослідження судом обставин існування в особи права власності є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа ( [PERSON] ) набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. За наслідками судового розгляду справи слід констатувати те, що позивач, до моменту оформленням ним права власності на земельну ділянку площею 0,0048 (кадастровий номер 2122755500:12:000:0091), був належним землекористувачем вказаного майнового активу, оскільки набув таке речове право на підставі укладеного договору міни від 14.05.2008, відповідно до умов якого до [PERSON] перейшли у власність житловий котедж разом з правом на земельну ділянку (0,11 га), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі договору міни від 14.05.2008 позивачем було розроблено технічну документацію на земельну ділянку 2122755502:01:003:0429, площа якої становила 0,1052 га, та яка є на 0,0048 га меншою від площі, що зазначена в договорі міни (0,11 га). Фактичне місцезнаходження спірного будинку на цій земельній ділянці площею 0,0048 га з кадастровим номером 2122755500:12:000:0091 підтверджується даними наявних у справі графічних та схематичних матеріалів технічної документації (а.с. 45, 46, 48, 91), тоді як на земельній ділянці з кадастровим номером 2122755502:00:002:0411 (дані якої були надані для реєстрації права власності на будинок за [PERSON] ) розміщені лише два навіси. У постанові Великої Палати Верховного суду від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 наголошено на важливості принципу superficies solo cedit (збудоване на землі слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді у законі, тим не менш знаходить свій вияв у статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України, інших положеннях законодавства. У вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду міститься правовий висновок також відносно того, що не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. Позивач реалізував своє право та зареєстрував за собою право власності на частину земельної ділянки, площею 0,0048 га (кадастровий номер 2122755500:12:000:0091), що становила залишок від загальної площі 0,11 га, яка мала перейти йому у користування відповідно до умов договору міни від 14.05.2008, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 59). Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки, суб`єктом речового права власності на земельну ділянку площею 0,11 га є [PERSON] , то він і повинен набути право власності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти, в даному випадку спірний житловий будинок. У постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №915/572/17 зазначено, що навіть, якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача. Слід зауважити, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54). Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. Зважаючи на обставини цієї справи, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення такого. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 Цивільного Кодексу України. Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем (1), заявлені ним позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності [PERSON] опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, враховуючи обставини справи, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права на нерухоме майно розцінюється судом як належний спосіб захисту. За умови задоволення такої вимоги це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України. Наведене узгоджується з правовою позицією висловленою у постанові Великої Палати Верховного суду від 21.12.2022 року по справі № 914/2350/18 (914/608/20). Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону № 1952-IV) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. За таких обставин, суд приходить до висновку, що скасування рішення держаного реєстратора та державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] , з одночасним припиненням права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна, є ефективним способом захисту порушеного права, адже задоволення такої позовної вимоги відновить права позивача на спірне майно, за захистом якого він звернувся до суду. Разом з тим, реалізуючи свій обов`язок щодо установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову, суд дійшов до висновку, що державний реєстратор Мангур Р. В. не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження. У постановах Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №336/4662/19 та від 03.08.2022 у справі №309/2629/19 зазначено, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється, та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В контексті даної справи таким належним відповідачем є [PERSON] . Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17). Таким чином, позов підлягає задоволенню частково. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved