Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

представник позивачки - [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому уточнивши позовні вимоги, просить суд визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у порядку спадкування за законом права та обов?язки з правом реєстрації права власності після померлої [PERSON] , [INFO] на земельну ділянку загальною площею 0,50 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої по [ADDRESS] , що виникли з рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 175 від 26 квітня 2005 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що [INFO] мати позивачки - [PERSON] , померла. Позивачка прийняла спадщину, вступивши у фактичне володіння та управління майном померлої, розпоряджалася домашніми та особистими речами померлої. 02.12.2017 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса ЛМНО у Львівській області Новосад О. П. для встановлення складу спадкового майна, оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину відповідно до довідки по спадковій справі № 20/2017 року від 02.12.2017 року. При зверненні до нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої матері через відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку площею 0, 50 га в кварталі забудови по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. Вказує, що 26.04.2005 року Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області видано рішення № 175 "Про надання земельних ділянок у приватну власність у селі Сокільники", яким було вирішено надати безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку в полі площею 0, 50 га в кварталі забудови по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. З моменту видачі такого рішення, померла [PERSON] фактично розпочала та продовжувала до своєї смерті користуватися спірною земельною ділянкою. За життя померлої Сокільницька сільська рада Пустомитівського району Львівської області не затвердила технічну документацію останній на таку ділянку, а померла не зареєструвала права власності на предмет спору, що унеможливлює позивачці реалізацію видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану земельну ділянку. Зазначає, що оскільки померла мати позивачки розпочала процедуру приватизації земельної ділянки за свого життя, здійснювала користування такою ділянкою до моменту своєї смерті, відтак позивачка має право на визнання права на перехід прав та обов`язків померлої матері [PERSON] на спірну земельну ділянку, що виникли з рішення Сокільницької сільською радою № 175 від 26.04.2005 року з правом реєстрації права власності в порядку спадкування. На підставі наведеного, просить позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Представником відповідача [PERSON] подано на адресу суду письмові пояснення, в яких зазначає, що з урахуванням уточнених позовних вимог, предметом судового розгляду повинно бути рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 175 від 26.04.2005 року», оскільки, інші зазначені рішення органу місцевого самоврядування стосувалися безпосередньо прав гр. [PERSON] та виникли в процесі первинної реалізації своїх прав, вони не можуть виступати предметом розгляду у цивільній справі щодо спадкування права на приватизацію. Також, позивачем не доведено, а судом не встановлено того факту, що дані рішення органів місцевого самоврядування, державної влади та їх посадових осіб стосувалися однієї і тієї ж земельної ділянки. Разом з тим, додає, що Сокільницька сільська рада була не в праві на момент видачі рішення № l75 від 26.04.2005 року вирішувати питання передачі земельних ділянок за межами населеного пункту. У матеріалах справи як і у архіві Сокільницької сільської ради відсутні документи чи дані, котрі б свідчили про те, що [PERSON] зверталася щоб розпочати процедуру про безоплатну передачу земельної ділянки, які документи подавала, та на якій підставі Сокільницькою сільською радою було прийняте рішення № 175 від 26.04.2005 року, яке й стосувалося прав [PERSON] . Разом з тим, у Сокільницькій сільській раді відсутні дані щодо звернення [PERSON] після набуття нею статусу спадкоємця до розпорядника земельної ділянки, як і в матеріалах справи відсутні дані щодо звернення [PERSON] до органів Державного земельного кадастру. Земельна ділянка з кадастровим номером 4623686400:04:000:1402 є іншою, ніж вказана в рішенні № 175 від 26.04.2005 року. Це підтверджує: рішення № 175 від 26.04.2005 року, яке було видано Сокільницькою сільською радою, а отже, на земельну ділянку в межах населеного пункту, в той час, коли станом на 2005 рік, та більше того, до 2016 року, земельна ділянка 4623686400:04:000:1402 не входила в межі села і не могла виділятись в 2005 році. Це також підтверджують письмові докази: заява земельної комісії та депутатів сільської ради від 04.07.2017 року, акт обстеження земельної ділянки від 04.07.2017 року, витяги з погосподарської книги за 2006-2020 рік, рішення Сокільницької сільської ради № 332 від 06.07.2007 року, розпорядження сільського голови від 07.07.2017 року № 46, рішення Сокільницької сільської ради № 336 від 13.07.2017 року, які є чинними і позивачкою не оскаржувались. Позивачка також не довела і не надала доказів того, що її мати почала процедуру приватизації спірної земельної ділянки та який орган був розпорядником такої ділянки. На підставі наведеного, просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 26.09.2017 року провадження у справі відкрито. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня 2018 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у порядку спадкування за законом права та обов`язки з правом реєстрації права власності після померлої [INFO] [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0, 50 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої по [ADDRESS] , що виникли з рішення Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 175 від 26 квітня 2005 року. Вирішено питання судових витрат. Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 16.05.2019 року апеляційну скаргу Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області задоволено частково; постановлено рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27.06.2018 року змінити, виключивши з мотивувальної та резолютивної частин рішення номер розташування земельної ділянки 155, в решті рішення суду залишити без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.02.2022 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27.06.2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16.05.2019 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 06.07.2022 року згідно автоматизованого розподілу справ справу передано на розгляд судді Мельничук I. І. 07.07.2022 року в провадження судді Мельничук І. І. Пустомитівського районного суду надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольга Петрівна, [PERSON] , про визнання прав у порядку спадкування за законом, з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.02.2022 року. Ухвалою від 11.07.2023 року суддею Мельничук І. І. прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольга Петрівна, [PERSON] , про визнання прав у порядку спадкування за законом та призначено підготовче судове засідання у справі. 30.05.2023 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала з підстав у ньому наведених, просить такий задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила, просить в задоволенні позову відмовити, оскільки земельна ділянка розташована поза межами Сокільницької сільської ради. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольга Петрівна в судове засідання не з`явилась, однак подала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будучи належним чином повідомленим про місце та час судового розгляду. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст.\~12\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст.\~81\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У ході розгляду справи встановлено, що прізвище позивачки [PERSON] змінено на [PERSON] , у зв`язку із укладенням шлюбу, що вбачається із наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 16.06.2020 року. Судом встановлено, що 26.04.2005 року Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області винесено рішення №175 «Про надання земельних ділянок у приватну власність в селі Сокільники». Вказаним рішенням, крім іншого, вирішено надати безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку в полі площею 0,50 га в кварталі забудови по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. 03.06.2009 року сільський голова листом за № 283 звернувся до голови Пустомитівської районної державної адміністрації з проханням посприяти у вирішенні питання щодо надання земельних ділянок, які знаходяться за межами населеного пункту, у приватну власність її користувачам з 1999 року - жителям с. Сокільники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В листі зазначається, що на даній території було влаштоване стихійне сміттєзвалище з будівельних відходів та побутового сміття, проте перерахованими громадянами дана територія була очищена, приведена до стану її використання, а для створення благоустрою влаштовано штучне водоймище, проведено електрифікацію прилеглої вулиці, влаштовано тверде покриття дороги та взято дольову участь у виготовленні карти села Сокільники. Зазначено, що рішенням сесії Сокільницької сільської ради Пустомитівського району № 175 від 26.04.2005 року було погоджено надання цієї земельної ділянки у приватну власність вказаним громадянам у розмірі по 0,50 га. 30 квітня 2010 року на підставі розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації за № 362 [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельних ділянок у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на території Сокільницької сільської ради за межами населеного пункту. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.09.1983 року (прізвище змінено у зв`язку з одруженням). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 20.11.17 року. 02.12.2017 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса ЛМНО у Львівській області Новосад О.П. для встановлення складу спадкового майна, оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину на встановлене майно за законом, що підтверджується довідкою по спадковій справі № 20/2017 від 02.12.2017 року. Проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку площею 0, 50 га в кварталі забудови по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. За змістом статті 1296 ЦК України оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Положеннями ЗК України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України. Згідно статті 126 Земельного Кодексу України ( яка встановлювала процедуру та спосіб підтвердження права власності на земельну ділянку від дати прийняття рішення Сокільницької сільської ради № l75 до моменту смерті спадкодавця), право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На підставі пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року №139-V). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК). У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі\~статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку». З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець [PERSON] не набула права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК та не розпочала процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, про що свідчить те, що [PERSON] не зверталась до відповідних суб`єктів щодо надання дозволу на виготовлення та подальше\~виготовлення технічної\~документації для\~встановлення (відновлення)\~меж земельної\~ділянки в\~натурі (на\~місцевості)\~на земельну\~ділянку та не зверталась до органів Державного земельного кадастру щодо реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Окрім того,\~у матеріалах справи\~відсутні докази\~на підтвердження\~того,\~що [PERSON] \~після набуття\~нею статусу\~спадкоємцязвернулась до компетентних органів із заявою про завершення приватизації та те, що такою було одержано відмову у завершенні процедури приватизації. Відповідач у справі - Сокільницька сільська рада винесла рішення за № 247 від 03 березня 2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель комунальної власності сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,5000 га в с. Сокільники. Рішенням Сокільницької сільської ради за № 329 від 03 липня 2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблений ТзОВ «Карпати гео-інвест» та передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 4921 га кадастровий номер 4623686400:04:000:1402 для ведення особистого селянського господарства [PERSON] . Розпорядженням сільського голови за № 46 від 07.07.2017 року зупинено рішення Сокільницької сільської ради за № 329 від 03 липня 2017 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність в с. Сокільники». Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, з також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 3К України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Частиною першою статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення Сокільницькою сільською радою рішення № 125 від 26 квітня 2005 року) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, що передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами перебачений у статті 118 ЗК України. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання (частина шоста статті 118 3К України у вказаній редакції Кодексу). Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель (частина четверта статті 118 ЗК України у редакції, чинній на момент ухваленні рішення сільською радою про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] ). Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина восьма статті 118 ЗК України у вказаній редакції Кодексу). Частиною дев?ятою статті 118 ЗК України в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність (частина десята статті 118 3К у вказаній редакції Кодексу). Судом встановлено, що згідно рішення Сокільницької сільської ради № 175 від 26 квітня 2005 року вирішено надано безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку в полі площею 0,50 га в кварталі забудови на [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. На час прийняття Сокільницькою сільською радою рішення від № 175 від 26 квітня 2005 року про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] і до 1 січня 2013 року був чинним Закон України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», який визначав правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин. Розмежування земель державної та комунальної власності полягало у здійсненні організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також щодо визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності. Суб?єктом права власності на землі державної власності є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади. Суб?єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (стаття 5 зазначеного Закону). 3 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», яким врегульовувалися питання розмежування земель. Пунктом 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками. Відповідно до пунктів 3, 4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу. У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об?єкти нерухомого майна державної власності: які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов?язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок за межами та в межах населеного пункту, а саме: сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб; районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до прийнятих змін Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи передають у власність або у користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на момент вирішення справи розпорядником земель у межах населених пунктів є органи місцевого самоврядування, тобто Сокільницька сільська рада, а за межами населених пунктів - органи державної влади - розпорядником є територіальний орган Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру. Пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» передбачає, що у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, та її затвердження здійснюються відповідною сільською, селищною, міською радою. За змістом рішення Сокільницької сільської ради № 175 від 26 квітня 2005 року, листа цієї ж ради № 283 від 3 червня 2009 року та розпорядження голови Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області за № 362 від 30 квітня 2010 року, передана [PERSON] земельна ділянка має цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства» та знаходиться за межами населеного пункту села Сокільники Пустомитівського району Львівської області. Таким чином, судом встановлено, що на момент передачі зазначеної земельної ділянки [PERSON] , Сокільницька сільська рада Пустомитівського району Львівської області не була розпорядником вказаної земельної ділянки. Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,4921 га кадастровий номер 4623686400:04:000:1402 є іншою ніж та, яка вказана в рішенні №175 від 26.04.2005 року. Тобто, позивачкою було розроблено проект землеустрою на земельну ділянку, яка є іншою, ніж в рішенні №175 від 26.04.2005 року. Це підтверджено наступним. Згідно акту обстеження земельної ділянки від 04.01.2017 року за адресою земельної ділянки з кадастровим номером 4623686400:04:000:1402, площею 0,4921 га, встановлено, що цільове призначення земельної ділянки «для ведення особистого селянського господарства» не відповідає містобудівній документації, а саме, Генеральному плану с. Сокільники. В погосподарській книзі за 2006-2020 за [PERSON] не числиться користування земельною ділянкою з цільовим призначенням «для особистого селянського господарства». Також, в акті було встановлено, що схематична межа та розташування земельної ділянки не відповідає попереднім наділам земельних ділянок (порушені пропорції земельної ділянки). Тому, рішенням Сокільницької сільської ради №332 від 06.07.2017 року було вирішено запропонувати голові Сокільницької сільської ради зупинити дію рішення №329 від 03.07.20217 року. Розпорядженням Сокільницького сільського голови від 07.07.2017 року №46 було зупинено рішення Сокільницької сільської ради №329 від 03.07.2017 року. Рішенням Сокільницької сільської ради №336 від 13.07.2017 року «Про повторний розгляд та підтвердження рішення №329» було вирішено, залишити в силі розпорядження сільського голови №46 від 07.07.20217 року «Про зупинення рішення від 03.07.2017 року №329» та встановлено, що таке рішення не вступило в законну силу. Таким чином, рішення №329 від 03.07.2017 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність в с. Сокільники» у п.6 якого було вирішено, затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передати [PERSON] у приватну власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,4921 га кадастровий номер 4623686400:04:000:1402, не вступило в законну силу, а отже, покликання на таке рішення в позовні заяві є безпідставним та необґрунтованим. Відповідно до заяви земельної комісії та депутатів сільської ради від 04.07.2017 року, акту обстеження земельної ділянки від 04.07.2017 року, витягів з погосподарської книги за 2006-2020 рік, рішення Сокільницької сільської ради № 332 від 06.07.2007 року, розпорядження сільського голови від 07.07.2017 року № 46, рішення Сокільницької сільської ради № 336 від 13.07.2017 року, які є чинними, вбачається, що земельна ділянка 4623686400:04:000:1402 не входила в межі села і не могла виділятись в 2005 році. Рішення Сокільницької сільської ради від 03.03.2017 року №247 «Про надання позивачці дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» залишилось не виконаним, оскільки, проект землеустрою було складено на іншу земельну ділянку, ніж вказана у рішенні №175 від 26.04.2005 року, що стверджується рішення №175 від 26.04.2005 року, яке було видано Сокільницькою сільською радою, а отже, на земельну ділянку в межах населеного пункту, в той час, коли станом на 2005 рік та до 2016 року, земельна ділянка 4623686400:04:000:1402 не входила в межі села і не могла виділятись в 2005 році, що стверджується письмовими доказами: заява земельної комісії та депутатів сільської ради від 04.07.2017 року, акт обстеження земельної ділянки від 04.07.2017 року, витяги з погосподарської книги за 2006-2020 рік, рішення Сокільницької сільської ради №332 від 06.07.2007 року, розпорядження сільського голови від 07.07.2017 року №46, рішення Сокільницької сільської ради №336 від 13.07.2017 року. За наявності зазначених обставин, очевидним для суду є відсутність порушеного права позивача, оскільки [PERSON] не набула права, порушення якого зазначає як підставу позову, з яким звертається до суду, зокрема права реєстрації права власності в порядку спадкування. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт та предмет спору, підстави позову, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed