Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Волков С.В., звернулася до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2018, однак через різні погляди на сімейні стосунки, спільне проживання, виховання дітей та ведення домашнього господарства в них постійно виникали суперечки, у зв`язку з чим із січня 2023 року вони з відповідачем припинили спільне проживання та ведення домашнього господарства. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. Позивач переконана, що примирення та збереження шлюбу з відповідачем неможливі. З огляду на це позивач просила розірвати вказаний шлюб та стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. 16.03.2023 суддею було відкрите провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 14). 27.03.2023 відповідач надав суду відзив на позов, в якому вказав, що не визнає позовні вимоги, оскільки сторони мають взаємні почуття та проживали разом, мають єдину та бажану дитину, яку виховували та забезпечували всім необхідним, дбали про її здоров`я та духовний розвиток. [PERSON] не працювала, у той час як відповідач працевлаштований та повністю утримував їх сім`ю. Відповідач не погоджується з позивачем, що їх подружнє життя не склалося через різні погляди на сімейні стосунки, спільне проживання, ведення господарства тощо. Як і у всіх сім`ях, у них могли виникати суперечки, але протягом п`яти років спільного проживання вони мали хороші стосунки та спільні інтереси, разом відпочивали, спілкувалися з друзями, родиною, вели спільне господарство, вирішували різні побутові труднощі, піклувалися один про одного та про сина, планували майбутнє. Через суперечку дружина, образившись, взяла їх сина і залишила відповідача 11.02.2023. [PERSON] не повідомила відповідача про їх місцеперебування, а зрештою виїхала із сином за кордон без дозволу [PERSON] , подавши до суду заяву про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Відповідач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу сторін можливі, оскільки він бажає цього і знає, що хороші стосунки між ними можуть бути збережені, для чого потрібні час та спілкування (а.с. 19-20). 10.04.2023 судом була залишена без задоволення заява відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та водночас задоволене його клопотання про надання строку для примирення та зупинення провадження у справі, у зв`язку з чим сторонам був призначений строк для примирення у вигляді чотирьох місяців, а саме до 11.08.2023, та зупинене провадження у справі на цей строк (а.с. 33, 34). 11.08.2023 судом було поновлене провадження у справі та продовжено її розгляд (а.с. 39). 15.08.2023 від відповідача надійшла заява про визнання позову, в якій він просив розірвати шлюб (а.с. 42). Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, які містяться в матеріалах справи як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 28.04.2018 Нетішинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області під актовим записом № 47, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 6). Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Як наголошується у ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб має ґрунтуватися на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних відносин чи їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Із позовної заяви судом встановлено, що через різні погляди на сімейні стосунки, спільне проживання, виховання дітей та ведення домашнього господарства у сторін постійно виникали суперечки, у зв`язку з чим на початку 2023 року вони припинили спільне проживання та ведення домашнього господарства. Позивач переконана, що відновлення сімейних відносин та збереження шлюбу з відповідачем неможливі. Їх спільна малолітня дитина залишається проживати з позивачем. Відповідачем не надано суду доказів, які спростовують доводи позивача, а також не надано доказів, що підтверджують можливість подальшого спільного життя подружжя та збереження їх шлюбу. Спочатку відповідачем був поданий відзив на позов, а також за його клопотанням сторонам надавався судом строк для примирення, проте із наданої в подальшому на адресу суду письмової заяви відповідача вбачається, що останній визнає позов та не заперечує проти розірвання шлюбу. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У ч. 3 ст. 105 СК України зазначається, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. У відповідності до ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що відповідач надав суду заяву, в якій безумовно визнав позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову. При цьому судом враховано, що у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, оскільки судом встановлено, що сім`я сторін розпалася, позивач наполягає на розлученні, а відповідач не заперечує проти цього, у той час як вжиті останнім заходи для збереження шлюбу з позивачем не призвели до примирення сторін, суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву повністю та розірвати шлюб між ними. Щодо розподілу між сторонами судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Із матеріалів справи вбачається, що позивач 07.03.2023 уклала договір про надання правничої допомоги з адвокатом Волковим С.В., повноваження якого підтверджуються ордером на надання правничої (правової) допомоги серії ВК № 1072805. Крім іншого, у п. 4.1 вказаного договору зазначається, що вартість правничої допомоги узгоджується актом приймання-передачі правничої допомоги, виходячи з розрахунку, що одна година роботи адвоката вартує 900 грн (а.с. 8-9, 10). Із наявного в матеріалах справи акту приймання-передачі правничої допомоги від 28.03.2023 вбачається, що позивачем за вказаним договором були понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану представником Волковим С.В. , що пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи, у загальному розмірі 1800 грн (450 грн за консультацію та 1350 грн за складання позовної заяви про розірвання шлюбу), - сплата яких підтверджується квитанцією від 28.03.2023 (а.с. 25, 28). Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об?єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У той же час відповідач, який належним чином повідомлявся про розгляд справи судом, не скористався своїм правом заявити клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесеної позивачем, із посиланням на неспівмірність таких витрат. Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення на її користь із відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1800 грн. Суд не бере до уваги посилання відповідача, наведені ним у письмових запереченнях проти долучення доказів (а.с. 29, 30), на ту обставину, що згідно з листом Відділу поліцейської діяльності № 1 Шепетівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області від 01.04.2023 позивач [PERSON] разом із малолітнім сином сторін 12.03.2023 виїхала до Федеративної Республіки Німеччина, а отже (на думку відповідача) не могла підписати акт виконаних робіт від 28.03.2023 та сплатити витрати на правничу допомогу у терміналі самообслуговування м. Нетішин, - оскільки наведені обставини не виключають можливості підписання позивачем відповідного акту та сплати послуг за правничу допомогу. Також відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Понесення позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн підтверджується квитанцією від 13.03.2023 (а.с. 1). Враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених останньою судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, що у загальному розмірі складає 2873,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved