Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування вимог зазначає, що з 28 серпня 2003 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 03 травня 2022 року було розірвано. Від шлюбу мають трьох дітей. Під час шлюбу сторонами нажито спільне майно, зокрема, транспортні засоби Opel Vivaro (зареєстрований 05 травня 2015 року) та Iveco 65C14 (зареєстрований 23 вересня 2020 року). За інформацією з РСЦ ГЦС МВС у Волинській області, станом на 12 січня 2022 року за [PERSON] жодний транспортних засобі не зареєстровано, відтак, останній відчужив спільно нажите рухоме майно без відому позивача з використанням коштів не в інтересах сім`ї. З огляду на наведене, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на свою користь компенсацію вартості частки у спільно нажитому рухомому майні подружжя у розмірі 530224,97 грн. (вартість транспортних засобів визначено позивачем відповідно до інформації про вартість продажу ідентичних за характеристиками автомобілів на сайті оголошень). Ухвалою суду від 11 серпня 2022 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. 06 жовтня 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому останній заперечує позовні вимоги. Вказує, що автомобіль Opel Vivaro, придбаний 05 травня 2015 року, відчужено у 2017 році, а тому питання поділу визначено безпідставно. Автомобіль марки Iveco 65C14, зареєстрований 23 вересня 2020 року був придбаний за грошові кошти отримані в борг відповідачем на розвиток бізнесу, оскільки [PERSON] є директором та засновником ТОВ «Юмаркет 2». У зв`язку з неможливістю виконання боргових зобов`язань, відповідач як боржник виконав їх шляхом передачі кредитору вказаного транспортного засобу за договором купівлі-продажу від 15 грудня 2021 року (відповідно до акту огляду вартість відчужуваного авто становить 46400 грн.). Також відповідач наголошує на відсутності доказів вартості спірного майна (звіту про оцінку тз) з боку сторони позивача. Крім того, 06 жовтня 2022 року [PERSON] через свого представника подав на адресу суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову вказує, що 11.12.2009 року подружжя з метою покращення умов проживання уклало договір №46 про пайову участь у кооперативі «ЖБК Еталон», предметом якого є узгодженість сторін про організацію будівництва житлового будинку [ADDRESS] . Після завершення будівництва 10 жовтня 2019 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] у вказаному будинку. 18 січня 2021 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було украдено кредитний договір на суму 490980 грн. зі строком повернення до 01.01.2023 року (для забезпечення умов виконання договору сторонами укладено договір іпотеки від 18 жовтня 2021 року, яким вказану квартиру передано у заставу). Також, 02 грудня 2011 року подружжям придбано приміщення колишнього магазину « [INFO] » (А-1), який розташований за адресою: [ADDRESS] (право власності оформлено за [PERSON] за згоди відповідача за первісним позовом). 30 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту в розмірі 35000 доларів США з кінцевим терміном повернення 30 липня 2029 року (в забезпечення виконання договору укладено договір поруки з [PERSON] № 220289/1 від 30 липня 2009 року та договір іпотеки від 13 липня 2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] ). 08 лютого 2016 року на адресу подружжя надійшла вимога банку про повернення коштів. У зв`язку із ризиком звернення стягнення на наявне майно боржника, сторонами було прийнято рішення щодо оформлення приміщення колишнього магазину « [INFO] » (А-1), який розташований за адресою: [ADDRESS] , на матір відповідача [PERSON] (право власності набуто відповідно до договору дарування). В подальшому питання кредитної заборгованості вирішено шляхом укладення договорів комісії та факторингу між позичальниками та банком. Крім того, у шлюбі сторонами придбано автомобіль Renault Megan, д.н.з. [NUMBER] , який на даний час знаходиться у одноосібному користуванні [PERSON] . Також, під час перебування у шлюбі в інтересах сім`ї виникло ряд грошових зобов`язань, які підлягають виконанню у солідарному порядку. Зокрема, відповідно до розписки від 28 квітня 2020 року [PERSON] отримав в борг 18500 доларів США для виплат за квартиру та проведення ремонтних робіт за адресою; [ADDRESS] . Після припинення шлюбних відносин [PERSON] одноособово здійснює погашення кредитної заборгованості (за період з 31 березня 2022 року останнім внесена сума 68000 грн.). З огляду на наведене, [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] , визнати недійсним договір дарування приміщення колишнього магазину « [INFO] » (А-1), який розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений 07 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] та визнати за ним право власності на частину вказаного нерухомого майна, визнати за ним права власності на частину транспортного засобу Renault Megan, д.н.з. [NUMBER] , стягнути з [PERSON] 34000 грн. грошових коштів, сплачених по кредитному договору №29669411807-кд-1 від 18 січня 2021 року, а також визнати спільним боргом [PERSON] та [PERSON] грошові кошти, отримані в борг згідно розписки від 28 квітня 2020 року в сумі 18500 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 03 жовтня 2022 року становить 676419,10 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат у справі. Ухвалою суду від 18 жовтня 2022 року зустрічну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду з відповідним об`єднанням первісного та зустрічного позовів в одне провадження. 29\~листопада 2022\~року на\~адресу суду\~надійшов відзив\~відповідача за\~зустрічним позовом [PERSON] , відповідно до якого, обставини викладенні у зустрічному позові не відповідають дійсності. 02 листопада 2011 року колишнім подружжям було придбано приміщення колишнього магазину « [INFO] » (А-1), який розташований за адресою: [ADDRESS] (приміщення було у жахливому стані, перебувало на стадії капітального ремонту, гроші в нього сім`я вкладати не бажала). Відповідач [PERSON] зареєстрована фізичною особою-підприємцем з 2012 року. у серпні 2015 року між нею та СТ «Консолідоване» укладено договір оренди нерухомого майна, а саме: частину адмінбудинка Б-1, за адресою [ADDRESS] . У травні 2016 року між [PERSON] та Олицьким споживчим товариством укладено договір нерухомого майна, а саме: магазин « [INFO] » с. Котів, за адресою Волинська обл., Ківерцівський р-н, с. Котів, вул. Шевченка 33. Враховуючи зазначене, а також небажання вкладати кошти у приміщення колишнього магазину « [INFO] » (А-1), подружжям було прийнято рішення щодо дарування [PERSON] вказаного приміщення. Після реєстрації права власності остання здійснювала ремонтні роботи приміщення за особисті кошти з метою здійснення підприємницької діяльності. Відтак, твердження [PERSON] про наявність впливу тяжкої обставини (загрози звернення стягнення на майно з боку банку) є недостовірним. Відповідач звертає увагу на те, що договір дарування укладений пізніше отримання листа-вимоги від банку, а також те, що після врегулювання питання заборгованості у 2019 року жодним дій та претензій з переоформлення права власності з боку [PERSON] не було. Станом на сьогодні [PERSON] здає вказане приміщення в оренду. Крім того, відповідач наголошує на наявності підстав для застосування строків позовної давності за вказаною вимогою. [PERSON] у своєму відзиві на зустрічну позовну заяву від 30 листопада 2022 року, поданому до суду через представника вказує на те, що подружнє життя не склалось через систематичне вчинення чоловіком домашнього насильства. Відповідач за зустрічним позовом не заперечує щодо визнання за [PERSON] 1/5 частини квартири [ADDRESS] (відступлення від часток обґрунтовує тим, що троє спільних дітей за рішенням суду проживають разом із нею, молодший син [PERSON] , [INFO] , має проблеми зі здоров`ям). Щодо задоволення інших вимог [PERSON] заперечує. Вказує, що посилання позивача за зустрічним позовом на неіснуючий вплив тяжкої обставини щодо загрози з боку банку є недостовірними, саме по собі приміщення на момент укладення оспорюваного договору не являло цінності, крім того, в якості забезпечення виконання кредитного договору була передана в іпотеку квартира [ADDRESS] ; договір укладався зі згоди іншого з подружжя, жодних претензій після погашення заборгованості з боку [PERSON] щодо перереєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна не було. Вимога щодо визнання права власності на частину транспортного засобу Renault Megan, д.н.з. [NUMBER] , не підлягає до задоволення по причині відсутності доказів належності права власності та вартості вказаного автомобіля. Щодо вимоги про стягнення 34000 грн. відповідач зазначає, що нею також здійснювались виплати щодо погашення заборгованості, правові підстави для розподілу коштів відсутні, оскільки погашення відбувалось як спільне солідарне зобов`язання подружжя. Щодо вимоги про визнання спільним боргом коштів, отриманих згідно розписки від 28 квітня 20220 року, [PERSON] стверджує, що такою інформацією не володіє, згоди на таку позику не надавала. Сам по собі факт укладення правочину не підтверджує факт їх реальних витрат на потреби сім`ї. Окрім того, сама розписка є неналежним доказом. 27 грудня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника [PERSON] , в якому остання вказує, що проживання дітей з позивачем не є підставою для зменшення частки [PERSON] у спірній квартирі, підтримує позовні вимоги та спростовує доводи [PERSON] заявлені у відзиві на зустрічну позовну заяву. 01 березня 2023 року надійшла заява позивача за первісним позовом про збільшення позовних вимог, відповідно до якої [PERSON] просить: - визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортні засоби Iveco 65C14 (номер кузова [NUMBER] ) вартістю 1002345,32 грн. та Opel Vivaro ( номер кузова [NUMBER] ), вартістю 198566,41 грн.; стягнути з [PERSON] на свою користь грошову компенсацію частки вартості вказаних ТЗ в розмірі 600455,86 грн.; - визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно, загальною вартістю 117500 грн., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] : електром`ясорубка Bosh 3500 грн., гриль Tefal XL - 6000 грн., блендер Bosh 1500 грн., столовий посуд (тарілки, стакани, фужери) 2000 грн., кухонне приладдя Vinzer 1000 грн., кавомолка Vitek 300 грн., телевізор Samsung 26000 грн., праска Tefal 2000 грн., комод IKEA 4000 грн., ліжко дитяче односпальне IKEA 4000 грн., стіл письмовий дитячий IKEA 3000 грн., крісло офісне дитяче IKEA 700 грн., ліжко дитяче дерев`яне односпальне та матрац 4000 грн., кухонний комбайн Braun 1000 грн., мікрохвильова піч Samsung 2000 грн., пароварка Braun 1000 грн., кухонні ваги Vinzer 500 грн., хлібопічка Saturn 700 грн., кухонний посуд (набори каструль, сковорідки, сковорідки гриль 2 шт., набори ножів, набори столових приборів, хлібниця, форми для випікання) 3000 грн., холодильник Ardo 7000 грн., пральна машина Bosh 10000 грн., спальня (шафа, двоспальне ліжко, 2 приліжкові тумби, матрац) 9000 грн., стіл для ноутбука IKEA 1000 грн., стіл письмовий JYSK з книжковою шафою 3000 грн., крісло JYSK- 500 грн., диван розкладний 3000 грн., стіл розкладний 1000 грн., стільці кухонні 5 шт. 1500 грн., вішак для одягу IKEA 800 грн., три набори постільної білизни, рушники, столовий текстиль 7500 грн., 2х3 м 2000 грн., мотокоса Makita 5000 грн.; - виділити [PERSON] майно вартістю 58000 грн., а саме: електром`ясорубка Bosh 3500 грн., гриль Tefal XL - 6000 грн., блендер Bosh 1500 грн., столовий посуд (тарілки, стакани, фужери) 2000 грн., кухонне приладдя Vinzer 1000 грн., кавомолка Vitek 300 грн., телевізор Samsung 26000 грн., праска Tefal 2000 грн., комод IKEA 4000 грн., ліжко дитяче односпальне IKEA 4000 грн., стіл письмовий дитячий IKEA 3000 грн., крісло офісне дитяче IKEA 700 грн., ліжко дитяче дерев`яне односпальне та матрац 4000 грн.; - виділити [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя: кухонний комбайн Braun 1000 грн., мікрохвильова піч Samsung 2000 грн., пароварка Braun 1000 грн., кухонні ваги Vinzer 500 грн., хлібопічка Saturn 700 грн., кухонний посуд (набори каструль, сковорідки, сковорідки гриль 2 шт., набори ножів, набори столових приборів, хлібниця, форми для випікання) 3000 грн., холодильник Ardo 7000 грн., пральна машина Bosh 10000 грн., спальня (шафа, двоспальне ліжко, 2 приліжкові тумби, матрац) 9000 грн., стіл для ноутбука IKEA 1000 грн., стіл письмовий JYSK з книжковою шафою 3000 грн., крісло JYSK- 500 грн., диван розкладний 3000 грн., стіл розкладний 1000 грн., стільці кухонні 5 шт. 1500 грн., вішак для одягу IKEA 800 грн., три набори постільної білизни, рушники, столовий текстиль 7500 грн., 2х3 м 2000 грн., мотокоса Makita 5000 грн. (загальна вартість майна 59500 грн.); - визнати спільним боргом [PERSON] та [PERSON] заборгованість перед ТОВ «газопостачальна компанія Нафотогаз» за природній газ за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 35030,01 грн., у зв`язку з чим стягнути з [PERSON] 17515 грн.; - вирішити питання розподілу судових витрат. Крім того, 01 березня 2023 року на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог представника позивача за зустрічним позовом, відповідно до якої [PERSON] просить визнати за ним право власності на частину квартири [ADDRESS] , визнати недійсним договір дарування приміщення колишнього магазину « [INFO] » (А-1), який розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений 07 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] та визнати за ним право власності на частину вказаного нерухомого майна, стягнути з [PERSON] частину вартості транспортного засобу Renault Megan, д.н.з. [NUMBER] , в розмірі 86600 грн., стягнути з [PERSON] 66151,77 грн. грошових коштів, сплачених по кредитному договору №29669411807-кд-1 від 18 січня 2021 року, а також визнати спільним боргом [PERSON] та [PERSON] грошові кошти, отримані в борг згідно розписки від 28 квітня 2020 року в сумі 18500 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 03 жовтня 2022 року становить 676419,10 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат у справі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач та її представник підтримали первісний позов у повному обсязі, просили його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечили частково (визнали в частині виділу 1/5 частини квартири). Представник відповідача щодо задоволення вимог первісного позову заперечила, вимоги зустрічного позову підтримала у повному обсязі. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] проти задоволення зустрічного позову заперечила, надала пояснення алогічні викладеному в письмовому відзиві на позов. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбу з 28 серпня 2003 року, який розірвано згідно рішення суду від 03 травня 2022 року, що набрало законної сили (а.с.100, 102-105 т.1). Вказаний факт не заперечується та визнається сторонами. Від шлюбу мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.13-15 т. 1). Щодо вимог первісного позову суд зазначає наступне. Позивачем за первісним позовом заявлено вимогу про компенсацію\~вартості транспортних\~засобів Iveco 65C14 (номер кузова [NUMBER] ) вартістю 1002345,32 грн. та Opel Vivaro ( номер кузова [NUMBER] ), вартістю 198566,41 грн. (згідно висновку експерта від 23.02.2023 року (а.с. 175-178 т.2). Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя.\~Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.\~Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного вст. 57 СК України). Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.\~Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З матеріалів справи вбачається, що ТЗ Opel Vivaro ( номер кузова [NUMBER] ) придбаний 05.05.2015 року, був відчужений у 2017 році (згідно інформації з відзиву відповідача за первісним позовом). Згідно відповіді ТСЦ МВС у Волинській області (ТСЦ МВС №0741) від 04.11.2022 року (а.с.211 т.1) наданої на виконання ухвали суду, копії документів на вказаний ТЗ надати неможливо по причинні закінчення терміну їх зберігання. Зважаючи на відсутність доказів належності вказаного авто відповідачу та його реалізації без згоди позивача, підстави для задоволення вимог компенсації вартості автомобіля Opel Vivaro ( номер кузова [NUMBER] ) у даному випадку відсутні. Згідно відомостей ТСЦ МВС №0741 (а.с.215 т.1) вантажний автомобіль Iveco 65C14 (номер кузова [NUMBER] ), 2016 року випуску, був придбаний [PERSON] 19.09.2020 року та реалізований 15.12.2021 року (а.с.173 т.1) за ціною 46600 грн. Суд зауважує, що ціна спірного автомобіля у договорі купівлі-продажу визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля надав суду висновок експерта №385 від 06.06.2023 року, відповідно до якого орієнтовна вартість транспортного засобу аналогічного року випуску становить 802662, 49 грн. При вирішенні питання компенсації вартості зазначеного ТЗ суд враховує показання свідка [PERSON] , відповідно до яких кошти від реалізації вказаного авто були надані їй відповідачем в рахунок погашення боргу згідно розписки від 07.09.2020 року. Однак, зважаючи на те, що вказане майно було придбано у шлюбі, а його відчуження та використання здійснено [PERSON] на свій розсуд, проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби (позивач не була обізнана про наявність заборгованості та факту взяття коштів у борг чоловіком), вартість такого майна враховується при поділі (вказане відповідає позиції ВСУ у справах № 301/2231/17, № 402/849/18, № 545/2396/20). Враховуючи те, що вартість ТЗ згідно висновку, долученого позивачем надано на аналогічний автомобіль без урахування зносу, а також відсутність можливості визначення дійсної вартості вказаного ТЗ за допомогою інформації із сайті в продажу авто (відсутність оголошень щодо продажу ТЗ з аналогічними характеристиками), суд приймає до уваги висновок вартості автомобіля, наданого стороною відповідача за первісним позовом (а.с. 43-44 т.3). Відтак, спірний автомобіль підлягає до визнання спільною сумісною власністю подружжя, а з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягнення компенсація вартості транспортного засобу Iveco 65C14 (номер кузова [NUMBER] ) у розмірі 401331,25 грн. Щодо вимоги\~про поділ\~майна,\~загальною вартістю\~117500\~грн. (техніки та інших побутових речей), згідно переліку вказаного у заяві про уточнення позовних вимог [PERSON] від 01.03.2023 року, суд зазнає наступне. Оскільки, позивачем не надано доказів щодо індивідуальних ознак речей побутового вжитку, які вона включила до переліку майна, що підлягає поділу як спільне майно подружжя сторін, а саме відсутні зазначення року випуску, а також не надано об`єктивних доказів дійсної вартості усього спірного майна на час розгляду справи з урахуванням ступеню зносу окремих речей, суд позбавлений можливості провести поділ вказаних речей, через недоведеність складу спірного майна та його дійсної вартості на час вирішення спору. Вказане, узгоджується з правовою позицією ВСУ у справі № 266/3917/19 (постанова від 22.04.2021 року). Отже, вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Щодо визнання\~спільним боргом\~та стягнення\~з відповідача\~за первісним\~позовом половини\~суми заборгованості\~перед ТОВ\~«Газопостачальна компанія\~Нафотогаз» за природній газ за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 35030,01 грн. Зважаючи на те, що позивачем не доведено факт сплати нею за власні кошти комунальних платежів, розмір боргу не підлягає поділу і не стягується із відповідача. Відтак, позовні вимоги у вказаній частині є недоведеними та безпідставними. В порядку ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути судовий збір у розмірі 3694,34 грн. (пропорційно 54,57% задоволених позовних вимог). Щодо вимог зустрічного позову. Судом встановлено, що 11.12.2009 року подружжя з метою покращення умов проживання уклало договір №46 про пайову участь у кооперативі «ЖБК Еталон», предметом якого є узгодженість сторін про організацію будівництва житлового будинку [ADDRESS] . Після завершення будівництва 10 жовтня 2019 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] у вказаному будинку. 18 січня 2021 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було украдено кредитний договір на суму 490980 грн. зі строком повернення до 01.01.2023 року (для забезпечення умов виконання договору сторонами укладено договір іпотеки від 18 жовтня 2021 року, яким вказану квартиру передано у заставу (а.с.106-121 т.1). Враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, за [PERSON] підлягає до визнання право власності на частину квартири [ADDRESS] . Щодо доводів [PERSON] про збільшення її частки у вказаній квартирі, суд зазначає наступне. За загальним правилом проживання дітей з одним із подружжя само по собі не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживають діти. Як виняток із загального випадку, суд може: 1) зменшити частку одного з подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї; 2) збільшити частку в праві на майно того з подружжя, з яким проживають неповнолітні або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В свою\~чергу,\~факт проживання\~з [PERSON] \~трьох дітей,\~згідно рішення\~суду від\~18.07.2022\~року (справа\~№ 161/5410/22),\~а також\~незадовільний стан\~здоров`я молодшого\~сина [PERSON] ,\~ [INFO] (а.с.51-52 т.2), у розглядуваному випадку не може бути підставою зменшення частки [PERSON] у спірній квартирі, оскільки належних доказів наявності обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при розподілі спірної квартири [PERSON] не надано. Суд зауважує, що відомості про заборгованість зі сплати аліментів за один місяць, долучені [PERSON] не свідчать про систематичну не сплату чи відмову від утримання дітей з боку [PERSON] . Сторона вказує на зміну стану здоров`я дитини порівняно з датою ухвалення рішення про стягнення аліментів, однак, не зверталась з позовом про збільшення аліментів. Регулярність сплати аліментів з боку [PERSON] стверджується долученими квитанціями (а.с.74-82 т. 2). Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування приміщення колишнього магазину « [INFO] » (А-1), який розташований за адресою: [ADDRESS] , укладеного 07 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на частину вказаного нерухомого майна, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що 02.11.2011 року сторонами було придбано приміщення колишнього магазину « [INFO] » (А-1), який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.122 124 т.2). 07.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , був украдений нотаріально посвідчений договір дарування приміщення колишнього магазину « [INFO] » (А-1), який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.125-126 т. 1). Зі змісту договору (п.1.4) вбачається, що він посвідчується згодою чоловіка дарувальника [PERSON] . Як підставу визнання недійсним договору сторона позивача за зустрічним позовом вказує його укладення під впливом тяжкої обставини (на випадок звернення банку за стягненням заборгованості за кредитним договором №11377351000 від 30.07.2008 року). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі: правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п`ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до судової практики суд задовольняє позов про визнання такого правочину недійсним, якщо мають місце дві умови: 1) особа вчиняє правочин під впливом тяжкої для неї обставини, під якою розуміють важке майнове становище, яке виражається у відсутності засобів, необхідних для нормального існування людини і це може стосуватися як самої фізичної особи, так і членів її сім`ї; 2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи. Проаналізувавши докази, надані позивачем за зустрічним позовом, суд вважає, що вищенаведені підстави застосування ст. 233 ЦК України, позивачем не доведені. До тяжких обставин відповідно до частини першої статті 233 ЦК України може бути віднесено тяжку хворобу особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загрозу втратити житло чи загрозу банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому слід мати на увазі, що тяжка обставина має бути саме для тієї особи, яка вчинила правочин. З матеріалів справи вбачається, що вимога банку про погашення заборгованості датована 08.02.2016 року. В забезпечення за кредитним договором №11377351000 від 30.07.2008 року (а.с. 127-130 т.2), згідно договору іпотеки №220289/1 від 30.07.2008 року (а.с. 131-132 т.2) передано квартиру [ADDRESS] . Відтак, підстави загрози звернення стягнення на спірне майно з боку банку не знаходять свого підтвердження та не можуть вважатись впливом тяжкої обставини у розглядуваному випадку. Крім того, суд зауважує, що укладення договору з метою уникнення відповідальності за своїми зобов`язаннями не є укладенням під впливом тяжкої обставини (постанова ВСУ від 8 червня 2022 року у справі № 912/574/21). З огляду на наведене, підстави для визнання договору недійсним відсутні, внаслідок чого вимога про визнання за [PERSON] права власності на частину приміщення колишнього магазину «Культтовари» (А-1), який розташований за адресою: [ADDRESS] , не підлягає до задоволення. Щодо компенсації вартості автомобіля Renault Megan, д.н.з. [NUMBER] , в розмірі 86600 грн. Згідно відповіді ТСЦ МВС №0741 від 17.02.2023 року вказаний транспортний засіб було зареєстровано за [PERSON] 11.02.2019 року та перереєстровано на нового власника 23.12.2021 року (а.с. 197-204 т.2). Згідно висновку про вартість майна середньостатистична вартість транспортного засобу Renault Megan, 2006 року випуску, становить 179200 грн. (а.с. 208 т.2), вказаний висновок стороною відповідача за зустрічним позовом не спростовано. Оскільки вказаний автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі та реалізовано без надання згоди іншого з подружжя, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягнення сума компенсації вартості автомобіля, що становить 86600 грн. Щодо стягнення з відповідача за зустрічним позовом суми сплачених грошових коштів по кредитному договору, суд зазначає наступне. 18 січня 2021 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було украдено кредитний договір на суму 490980 грн. зі строком повернення до 01.01.2023 року (для забезпечення умов виконання договору сторонами укладено договір іпотеки від 18 жовтня 2021 року, яким передано в заставу квартиру [ADDRESS] ) (а.с. 114 121 т. 1). [PERSON] долучено до матеріалів справи квитанції сплати боргу по кредиту на суму 68000 грн. (від 30.03.2022 р., 31.03.2022 року, 01.06.2022 р., 01.08.2022 р.), а також на суму 67303,54 грн. (від 30.04.2022 р., 04.11.2022 року, 23.12.2022 р.). В свою чергу, [PERSON] також долучено ряд квитанції по сплаті заборгованості (за 2021 рік, за жовтень, вересень та листопад 2022 року (а.с. 39-50 т.2), однак, вимога стягнення сплачених сум по кредиту з [PERSON] нею не заявлялась. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі N 638/18231/15-ц (провадження N 14-712цс19). Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України. Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі N 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі N 712/6574/16-ц (провадження N 61-17824св18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі N 638/18231/15-ц (провадження N 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Зважаючи на зазначене, суми сплаченні до моменту розірвання шлюбу (03.05.2022 року) не підлягають розподілу, а той із подружжя, який після розірвання шлюбу продовжував сплачувати борг одноосібно, має право на стягнення грошової компенсації з іншого із подружжя за період від дня розірвання шлюбу до дня поділу майна подружжя. З огляду на вказане, до стягнення з [PERSON] підлягає половина сплачених [PERSON] сум по кредиту згідно квитанцій за період після розірвання шлюбу (01.06.2022 р. 23000 грн., 01.08.2022 р. 22000грн., 04.11.2022 р. 20000 грн., 23.12.2022 р.-21303,54 грн.), що становить 43151, 77 грн. Щодо визнання спільним боргом та стягнення з [PERSON] боргу за розпискою у розмірі 18500 доларів США. Доказів того, що кошти отримані [PERSON] за борговою в інтересах сім`ї та використане в її інтересах позивачем не надано. Відомості про те, що [PERSON] була обізнана про наявність факту існування вказаного боргу відсутні. Свідчення свідка [PERSON] (позикодавця) стверджують факт надання [PERSON] грошей у борг, проте сам факт надання вказаних коштів у борг не є підтвердженням їх взяття та витрати в інтересах сім`ї. З огляду на наведене, спільний обов`язок щодо повернення цих коштів у вказаному випадку відсутній. Вказане узгоджується з правовою позицією ВСУ в постанові від 30.01.2019 року у справі №372/1558/16-ц. З урахуванням положень, ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягнення сума судового збору у розмірі 5495,42 грн. враховуючи часткове задоволення зустрічного позову (44,30%).

Outcome: partial