Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та постачання гарячої води у розмірі 85 199,39 грн., інфляційну складову боргу в розмірі 17 083,81 грн., 3% річних у розмірі 7 131,33 грн., та судовий збір в розмірі 2 684,00 гривень та 35,00 грн. за отриману інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку [ADDRESS] , у тому числі й в кв. [ADDRESS] , здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії. Відповідно до наявної у позивача інформації, мешканцями квартири [ADDRESS] є відповідачі [PERSON] та [PERSON] та члени їх родини, а відповідно останні є споживачем послуг ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» з централізованого опалення та постачання гарячої води. Однак, відповідачі з жовтня 2015 року своєчасно не вносили плату за отримані послуги централізованого опалення/постачання теплової енергії, та з липня 2017 року за отримані послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 23 лютого 2022 року у розмірі 85 199, 39 грн., з яких: заборгованість за послугу з централізованого опалення - 49 499,43 грн.; заборгованість за послугу з гаряче водопостачання - 35 699,96 грн., що є предметом спору. 21 березня 2023 року Дніпровським районним судом міста Києва відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 04 квітня 2023 року на адресу суду надійшли відомості з Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про те, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 2 (дві) особи, [PERSON] знятий з реєстрації 01.04.2020 року. (а.с.60-61) 11 квітня 2023 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшов лист від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про те, що згідно з даними реєстрових книг квартира [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. (а.с.63-64) У відповідності до ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 26 липня 2023 року (вх.№36675) представник відповідача [PERSON] подав заяву про приєднання до матеріалів відзиву на позовну заяву та пояснень із викладенням своїх заперечень проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Просив застосувати строки позовної давності та вказував про те, що, звертаючись з позовом до суду, позивач не надав жодного доказу про існування будь-яких зобов`язань сторони-відповідача (солідарно) перед позивачем. 08 травня 2023 року (вх.№21779) представник позивача подав відповідь на відзив із викладенням своїх міркувань по суті справи. Представник позивача до судового засідання не з`явилася. Направила до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Царьова М.В. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, під час прийняття рішення по суті справи просив врахувати позицію, викладену у відзиві та поясненнях. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Частинами 1, 2 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись з позовом до суду, позивач вказує, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку [ADDRESS] , у тому числі й в кв. [ADDRESS] здійснюється позивачем на підставі ліцензії. З доданої до позовної заяви Ліцензії, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на підставі рішення №198 від 01.06.2012 року (переоформлено рішенням від 21.06.2016 №1159) вбачається, що Ліцензія видана Товариству з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» на постачання теплової енергії (а.с.41) Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності регулюється Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності», який визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності. Виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії входить до переліку видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню (п. 29 ч. 1 ст.7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності») В розумінні п.1-1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» видача ліцензії - це надання суб`єкту господарювання права на провадження виду господарської діяльності або частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, шляхом прийняття органом ліцензування рішення про видачу ліцензії, про що робиться запис у ліцензійному реєстрі. Разом з тим, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. (частина 1 статті 11 Цивільного кодексу України). Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання послуг з постачання теплової енергії, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законами України "Про теплопостачання", «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг. Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулювання відносин, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання, визначені Законом України "Про теплопостачання". Відповідно до ст. 2 Закону України "Про теплопостачання" він регулює відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом за режимами споживання теплової енергії, безпечною експлуатацією теплоенергетичного обладнання та безпечним виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форм власності. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання" теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; - постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; - споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; - теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії; - місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Згідно зі ст. 4 Закону України "Про теплопостачання" проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання. Пунктами 4, 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу теплової енергії. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.07 № 1198 (далі - Правила) Правила визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії (п. 1 Правил). Пунктом 3 Правил передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Умовами п. п. 4, 14 Правил користування тепловою енергією визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Споживач зобов`язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 24 Закону України "Про теплопостачання" серед основних обов`язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії. Закон України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції від 24 червня 2004 року № 1875-IV з наступними змінами та доповненнями, який втратив чинність на підставі Закону № 2189-VIII від 09.11.2017) визначав основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. В Законі України «Про житлово-комунальні послуги» під терміном «виконавець» розуміється - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; «виробник» - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; «споживач» - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно ч.4 ст.19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Виробник послуг може бути їх виконавцем. Згідно п.7 ст.26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. Згідно вимог ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що 23.07.2014 у газеті Хрещатик (№ 103 (4503)) Позивачем розміщено відповідне повідомлення, із пропозицією укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації із зазначенням відповідної адреси. Проект договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води опубліковано в офіційному віснику Київської міської ради - газеті «Хрещатик» 06.08.2014 року (№111 (4511)). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих у розумінні ст. 76, ч. 1 ст. 77, ст. 80 ЦПК України доказів, що свідчили б про наявність проекту договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, який за твердженням позивача, було опубліковано в офіційному віснику Київської міської ради - газеті «Хрещатик» 06.08.2014 року (№111 (4511)). Окрім того, Наказом Міністерством палива та енергетики України, Міністерством з питань житлово-комунального господарства України від 10.12.2008 № 620/378, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 грудня 2008 р. за № 1310/16001, з атверджено Правила підготовки теплових господарств до опалювального періоду (далі - Правила). Правила поширюються на суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність з виробництва, постачання, транспортування теплової енергії та надання послуг з теплопостачання (опалення та ГВП), а також на споживачів теплової енергії незалежно від організаційно-правових форм та форм власності, та встановлюють єдиний порядок підготовки теплових господарств до опалювального періоду. Згідно п.4. Розділу IV Правил, який регулює Порядок підготовки теплових господарств до опалювального періоду, перед початком опалювального періоду суб`єкти відносин у сфері теплопостачання проводять перевірку готовності систем опалення та системи теплопостачання у цілому шляхом виконання пробного пуску з метою визначення їх готовності до роботи. Згідно п.3 Розділу X Правил, який регулює Перевірку стану готовності теплових, господарств до опалювального періоду, підготовка до опалювального періоду житлових будинків здійснюється відповідно до Правил. Акт готовності до опалювального періоду, форма якого наведена в додатку 4, є невід`ємною частиною паспорта готовності до роботи в опалювальний період будинку, форма якого наведена у додатку 5. Враховуючи вищенаведені вимоги закону, суд не приймає до уваги надані позивачем в якості доказів Довідку щодо підключення та відключення житлових будинків у зв`язку з початком та закінченням опалювальних сезонів 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018, 2018/2019, 2019/2020, 2020/2021, 2021/2022, 2022/2023, що знаходяться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва», оскільки складена Довідка суперечить діючим Правилам підготовки теплових господарств до опалювального періоду. Позивачем не додано до матеріалів позовної заяви належних та допустимих доказів на підтвердження наданих ним послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , зокрема: Актів готовності до опалювального періоду, які є невід`ємною частиною паспортів готовності до роботи в опалювальний період будинку, а також нарядів на підключення та відключення вказаного будинку в період опалювального сезону, які мали бути підписані уповноваженими представниками виконавця та споживача. Окрім того, суд звертає увагу, що відповідно до п. 3 Правил користування тепловою енергією споживач теплової енергії, фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що житловий будинок [ADDRESS] закріплено за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва" на праві господарського відання, як об`єкт комунальної власності територіальної громади міста Києва, що перебуває у сфері управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив про застосування строків позовної давності до даних правовідносин. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України). Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). З огляду на викладені обставини, врахувавши норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Оскільки позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю заявлених вимог, суд не вирішує питання щодо пропуску позивачем строків позовної давності. Крім того відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови покладається на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed