Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернулась із позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить визнати недійсними шлюбний договір, укладений між нею та відповідачем 14.08.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко І.В., реєстровий номер 1816. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 17.07.2004 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.03.2011 року шлюб між позивачем сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 04.04.2011 року. 14.08.2004 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко І.В., реєстровий номер 1816. Позивач вважає, що шлюбний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки при його вчиненні вона не усвідомлювала своїх дій, її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, а зміст умов договору суперечить чинному законодавству. Ухвалою суду (суддя Москаленко К.О.) від 19.09.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 10.10.2017 року (т. 1 а.с. 28). Ухвалою суду від 10.10.2017 року, занесеною до журналу судових засідань, до матеріалів справи долучено письмові заперечення представника відповідача [PERSON] (т. 1 а.с. 46-49), відповідно до яких психологічний стан, в якому перебуває жінка у період вагітності не є таким, що свідчить про не усвідомлення нею значення своїх дій при вчиненні правочину. Крім того, надана позивачем довідка ТОВ «Топсенс» була видана через 13 років після стану вагітності позивача та висновок, викладений у довідці, ґрунтується на припущеннях, які висловлені без жодного взаємозв`язку з конкретними обставинами перебігу вагітності позивача. Також зазначив, що нормами ст. 97 Сімейного кодексу України встановлено право подружжя врегулювати правовий режим майна, набутого під час шлюбу, на власний розсуд, відійшовши від положень ст. 60 СК України. Умови шлюбного договору є рівними для подружжя і передбачають рівні права щодо набутого майна кожним з подружжя. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2018 року цивільну справу розподілено для розгляду судді Батрин О.В. (т. 1 а.с. 111-114). Ухвалою суду від 31.05.2018 року цивільну справу прийнято до розгляду (т. 1 а.с. 115). Ухвалою суду від 26.09.2018 року визнано заяву [PERSON] про відвід судді необґрунтованою, передано заяву про відвід для вирішення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України іншому судді, провадження у справі зупинено до вирішення заяви про відвід (т. 1 а.с. 164). Ухвалою суду (суддя Підпалий В.В.) від 28.09.2018 року у задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Батрин О.В. відмовлено (т. 1 а.с. 169-170). Ухвалою суду від 21.06.2019 року провадження у справі поновлено, призначено підготовче судове засідання на 09.10.2019 року (т. 1 а.с. 174а). 09.10.2019 року від представника відповідача - адвоката Кузьмич Т.В. до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду, який сплив 14.08.2007 року (т.1 а.с.189-190). Ухвалою суду від 23.10.2020 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко І.В. про визнання шлюбного договору недійсним залишено без розгляду (т. 1 а.с. 249). Постановою Київського апеляційного суду від 21.01.2021 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23.10.2020 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 35-36). Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.02.2021 року цивільну справу передано для розгляду судді Батрин О.В. (т. 2 а.с. 40). Постановою Верховного Суду від 01.09.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 21.01.2021 року залишено без змін (т. 2 а.с. 165-169). Ухвалою суду від 26.07.2022 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про призначення у справі судової психолого-фізіологічної експертизи відмовлено (т. 2 а.с. 247). За результатами проведення підготовчого судового засідання ухвалою суду від 26.07.2023 справу призначено до судового розгляду на 29.09.2022 року (т. 2 а.с. 246). Ухвалою суду від 19.12.2022 року провадження у цивільній справі в частині позовних вимог про визнання недійсним п. 2 шлюбного договору закрито (т. 3 а.с. 31). 23.12.2022 року від представника позивача [PERSON] надійшли письмові заперечення (т. 3 а.с. 34-39), згідно з якими заперечив щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин у справі, оскільки позовна давність до сімейних правовідносин не застосовується. Постановою Київського апеляційного суду від 23.05.2023 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19.12.2022 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 3 а.с. 113-116). У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того, позивач, будучи допитаною в якості свідка, підтвердила обставини, викладені у позові. Представник відповідача [PERSON] заперечив щодо задоволення позовних вимог, мотивуючи їх безпідставністю. До судового засідання третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко І.В. не з`явилась. У матеріалах справи наявна її заява про розгляд справи у її відсутність (т. 2 а.с. 196). Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.07.2004 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 213 Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (т. 1 а.с. 13). Від шлюбу сторони мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 21-22). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.03.2011 року шлюб розірвано (т. 1 а.с. 15). У період шлюбу, а саме 14.08.2004 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко І.В., реєстровий номер 1816 (т. 1 а.с. 14). Відповідно до пункту 1 шлюбного договору до особистої приватної власності кожного з подружжя належить: - майно, набуте кожним до шлюбу; - майно, набуте під час шлюбу на підставі договорів дарування або в порядку спадкування; - майно, набуте однією зі сторін під час шлюбу, але за особисті кошти; - речі для професійних занять, речі індивідуального користування, у тому числі предмети розкоші і коштовності, навіть коли вони були придбані за рахунок спільних кошті подружжя; - гроші, що знаходяться на індивідуальних банківських рахунках кожного з подружжя; - страхові суми, отримані чоловіком (дружиною) за обов`язковим або добровільним страхуванням; - майно, грошові кошти, майнові, корпоративними права, отримані кожним з подружжя в результаті зайняття підприємницькою діяльністю або участі у створенні і діяльності юридичних осіб. При участі кожного із подружжя як засновника (учасника) в створенні і діяльності юридичних осіб, вони використовують кошти, що належать їм на праві особистої приватної власності, а тому не потрібне отримання згоди другого з подружжя на розпорядження такими коштами, майновими та корпоративними правами. Пункт 2 шлюбного договору передбачає, що нерухоме майно, що придбане одним з подружжя під час шлюбу за згодою другого з подружжя, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстроване. Рухоме майно, придбане під час перебування в шлюбі, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я оформлено документ, що підтверджує право власності на таке майно. Той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним. При вчиненні правочинів щодо управління та розпорядження таким майном від імені власника згода другого з подружжя не потрібна. Відповідно до п. 4 шлюбного договору якщо майно, що належить одному з подружжя, приносить дохід (дивіденди), він являється власником цих доходів (дивідендів). У спірному правочині сторони зазначили, що зміст договору, правові наслідки вибраного ними правового режиму майна, відповідальність, права та обов`язки, а також зміст ст. 92-103 Сімейного кодексу України сторонам нотаріусом роз`яснено. Частинами першою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 Сімейного кодексу України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 Сімейного кодексу України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам Сімейного кодексу України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 Сімейного кодексу України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 Сімейного кодексу України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм Цивільного кодексу України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 Сімейного кодексу України. Виходячи зі змісту статей 9, 103 Сімейного кодексу України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Норма статті 97 Сімейного кодексу України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 Сімейного кодексу України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Частинами четвертою, п`ятою статті 93 Сімейного кодексу України передбачено обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 Сімейного кодексу України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального законодавства. Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що умовами п. 1, 2 спірного правочину позивач поставлена у надзвичайно невигідне становище порівняно з відповідачем та положеннями закону, оскільки умови пунктів договору обмежують право одного із подружжя на частку одержаних доходів за рахунок спільних коштів подружжя, та порушує права, визначені ст. 59, 60 Сімейного кодексу України в частині урахування інтересів позивача та підстав набуття права спільної сумісної власності за спільні кошти. Крім того, суд звертає увагу, що хоча шлюбний договір не містить прямої вказівки, що нерухоме та рухоме майно належать та належатимуть відповідачу, але саме це відслідковується у всіх оспорюваних позивачем пунктах, а саме «нерухоме майно, що придбане одним з подружжя під час шлюбу за згодою другого з подружжя, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстроване. Рухоме майно, придбане під час перебування в шлюбі, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я оформлено документ, що підтверджує право власності на таке майно». Отже, позивач такими умовами позбавлена права на будь-яке нерухоме майно та рухоме, яке підлягає реєстрації, що і доводить постановлення її у невигідне матеріальне становище такими умовами. Пунктом «є» ч. 1 спірного договору передбачено, що до особистої приватної власності кожного з подружжя належить майно, грошові кошти, майнові, корпоративними права, отримані кожним з подружжя в результаті зайняття підприємницькою діяльністю або участі у створенні і діяльності юридичних осіб, що порушує права позивача та спільних дітей сторін, оскільки таке використання спільно зароблених коштів дає можливість використовувати їх на власний розсуд, без урахування інтересів позивача та спільних дітей. При цьому, оскільки шлюбний договір є видом цивільного договору то, на нього також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки, зловживання правом, дотримання моральних засад суспільства тощо. Повне та беззастережне скасування у певних відносинах презумпції спільності майна, набутого подружжям під час шлюбу, є можливим виключно за умови, якщо це не призводитиме до виникнення ситуації, коли одному із подружжя передбачається передання в особисту власність фактично усього майна, набутого ними спільно за час шлюбу. Шлюбний договір може містити особливі умови про розподіл спільного майна певним чином, відмінним від визначеного законодавством, а не запроваджувати дискримінаційну умову про безумовну передачу усього майна одному із подружжя. Також суд звертає увагу, що згідно з ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Однак, положення п. 2 шлюбного договору, згідно з якими при вчиненні правочинів щодо управління та розпорядження таким майном від імені власника згода другого з подружжя не потрібна, на переконання суду, є також таким, що ставить одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Таким чином, укладення спірного шлюбного договору поставило позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що суперечить нормам матеріального права, та є підставою для визнання недійсним шлюбного договору. Доводи позивача, що шлюбний договір було вчинено під впливом обставин, які б давали підстави визнанню його недійсним, зокрема, те, що при його вчиненні вона не усвідомлювала своїх дій, її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, суд не бере до уваги, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного суду не надано . Водночас, суд відхиляє доводи представника відповідача про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, виходячи з такого. Відповідно до ст. 20 Сімейного кодексу України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 Сімейного кодексу України, у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Таким чином ст. 20 Сімейного кодексу України є спеціальною нормою, яка регламентує застосування позовної давності саме до вимог, які виникають із сімейних відносин. Вимога про визнання шлюбного договору недійсним - це вимога, яка пред`являється відповідно до норм саме Сімейного кодексу України, що свідчить про те, що на зазначені правовідносини поширюється дія ст. 20 Сімейного кодексу України, яка прямо встановлює винятки, за яких позовна давність застосовується в порядку, який визначено Цивільним кодексом України, якщо інше не передбачено Сімейним Кодексом України (ч. 2 ст. 20 Сімейного кодексу України). Отже для застосування норм Цивільного кодексу України, які регламентують строки та порядок застосування позовної давності, правовідносини повинні підпадати під винятки, які визначені ч. 1 ст. 20 Сімейного кодексу України. Оскільки правовідносини, які склались між сторонами, не підпадають під винятки, які прямо зазначені у ч. 1 ст. 20 Сімейного кодексу України, то позовна давність до них не застосовується. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь ТОВ [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved