Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

В травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який простить суд визнати нерухоме майно особистою приватною власністю одного з подружжя, а саме: земельну ділянку площею 0,0766 га, кадастровий номер 5122782600:01:002:4086 із цільовим призначенням для ведення садівництва та садовий будинок загальною площею 71,2 кв м, житловою - 29, 0 кв м, з господарськими будівлями та спорудами, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовано наступним. Так, 21.09.1996 року у Першому відділі реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси між позивачкою та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 725. [INFO] [PERSON] помер. У період зареєстрованого шлюбу позивачка [PERSON] набула у власність земельну ділянку площею 0,0766 га, кадастровий номер 5122782600:01:002:4086 із цільовим призначення для ведення садівництва і садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Вищевказане нерухоме майно оформлено у період зареєстрованого шлюбу, але не відноситься до спільного майна подружжя, оскільки набуто позивачкою у порядку безоплатної приватизації майна. В судове засідання представник позивача адвокат Поночовна Т.Б. не з`явилась надавши до суду заяву якою просить суд проводити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області в судове засідання не заявився направивши до суду заяву про розгляд справи у відсутність представник сільської ради, у вирішені спору покладався на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, вивчивши позовну заяву, додані до позову та надані на витребування суду докази, суд дійшов таких висновків. Судовим розглядом встановлено, що 21.09.1996 року у Першому відділі реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 725. [INFO] [PERSON] помер, у віці 61 року, про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 23 листопада 2021 року. [INFO] померла тітка позивачки [PERSON] , яка за життя була прийнята у члени СТ «Сахарник» та за нею була закріплена земельна ділянка, яка знаходиться на лінії [ADDRESS] , на підставі профспілкового комітету Одеського сахарорафинатного заводу ім. ХХУІ КПРС, що підтверджується витягом із протоколу № 47 від 12.07.1988 року Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 22.01.2009 року справа № 2-1382/2009 року суд зобов`язав ОС «Степове» Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області прийняти [PERSON] у члени товариства у порядку спадкування за законом. Також у рішенні судом встановлено, що за життя [PERSON] земельна ділянка [ADDRESS] використовувалась позивачкою [PERSON] та [PERSON] спільно, а після смерті перейшла у повне користування [PERSON] .. Згідно виписки ОС «Степове» № 198 від 05.06.2010 року з рішення протоколу № 4 засідання правління від 04.07.2009 року [PERSON] було прийнято в члени ОС «Степове» і закріплено ділянку № [NUMBER] по вулиці Центральній після смерті її тітки [PERSON] . Рішенням Об`єднання садівників «Степове» № 4 від 30.05.2010 року вирішено клопотати про передачу [PERSON] у приватну власність земельну ділянку [ADDRESS] , на території Красносільської сільської Ради. 22 квітня 2013 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер 2742010), земельну ділянку з кадастровим №5122782600:01:002:4086 із цільовим призначенням ведення садівництва площею 0,0766 га розташовану за адресою: [ADDRESS] . 16 вересня 2014 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно(індексний номер 26855385), садовий будинок загальною площею 71,2 кв.м. розташований за адресою [ADDRESS] . У подальшому право власності [PERSON] на зазначений садовий будинок, розташований на земельній ділянці з кадастровим №5122782600:01:002:4086 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28.08.2014 року, номер запису про право власності №7010185, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 454435351227. На замовлення [PERSON] КП «Доброславське бюро технічної інвентаризації» 23.03.2023 року виготовлено технічний паспорт на садовий будинок в [ADDRESS] загальна площа якого 71, 2 кв м, житлова - 29,0 кв.м. 1990 року побудови з господарчими будівлями та спорудами. Рішенням Красносільської сільської ради Комінтернівського(нині Одеського) району Одеської області від 19.08.2014 року №101 садовому будинку який належить [PERSON] надано адресу: [ADDRESS] . Враховуючи викладене суд проходить висновку про обґрунтованість пред`явлених [PERSON] вимог, а отже і до необхідності задоволення позовних вимог. Задовольняючи позовні вимоги суд виходить з того, що право власності на нерухоме майно земельну ділянку розташовану за адресою: [ADDRESS] , хоч і було зареєстровано у період перебування [PERSON] у шлюбі із [PERSON] є її особистою приватною власністю, оскільки набуто в порядку безоплатної приватизації та не залежало від факту перебування позивачки у шлюбі, зазначене майно не набуто спільною працею та за спільний кошт. При цьому оцінюючи позицію позивача щодо визнання садового будинку її особистим майном приймає до уваги той факт, що зазначений садовий будинок було побудовано на приватизованій земельній ділянці 1990 року, тобто за 6 років до укладення позивачем шлюбу із [PERSON] . Такий висновок суду узгоджується з відомостями, відображеними в технічному паспорту щодо часу побудови спірного садового будинку. За відсутні жодних доказів на проведення будь-яких дій, направлених на будівництво реконструкцію, переобладнання чи добудову такого будинку (придбання будівельних матеріалів, виконання будівельних робіт, оплату таких робіт, тощо), суд приходить до переконання, що сам факт реєстрації в 2014 році прав власності на спірний садовий будинок за [PERSON] , за доведеності його побудови в 1990 році, не дає підстав вважати, що садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з\~ч.1\~ст.126\~ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. За змістом\~п.5\~ч.1\~ст.57\~СК України\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року №4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної\~сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до\~положення ч.1,\~ч.2,\~ч.4\~ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №158/1016/16-ц (провадження №61-4238св18), 23 січня 2019 року у справі №352/1974/15-ц (провадження №61-4313св18). З огляду на те, що право власності в порядку приватизації на спірну земельну ділянку та збудований на ній садовий будинок були набуті [PERSON] 22.04.2013 року та 16.09.2014 року, вони не можуть бути віднесені до спільного майна подружжя, а отже є особистою приватною власністю позивачки. Інших доказів, які б спростовували вищезазначені висновки суду, сторони не надали. На підставі викладеного та

Outcome: approved