Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

У січні 2023 року позивач звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом, в якому просить внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] вродження, та [PERSON] , [INFO] , вчиненого Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві №4337 та №4338, змінивши прізвище з « [PERSON] » та « [PERSON] » на [PERSON] ». Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вони з відповідачем з 24.11.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Однак, 08.06.2021 шлюб за рішенням суду було розірвано та діти залишилися проживати разом з нею. Позивач зазначила, що в порушення чинного законодавства, відповідач не виконує своїх обов`язків щодо виховання і розвитку своїх дітей, не спілкується з ними, не забезпечує їх, взагалі не сплачує аліменти, не проявляє себе як батько та протягом тривалого часу не має бажання цього робити. В свою чергу, діти не відчувають любові та турботи батька. У досудовому порядку вона зверталася до відповідача з листом щодо надання його згоди на зміну прізвища дітей, однак, це залишено ним без уваги. Тому, з урахуванням того, що діти проживають разом з нею, яка повністю їх забезпечує, оформлює необхідні документи, що стосуються дітей, враховуючи позицію батька щодо них, зокрема не виконання обов`язків по відношенню до дітей, вона вважає за необхідне змінити прізвище дітей на її прізвище, а саме « [PERSON] ». При цьому, зауважила, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні введено воєнний стан та вказана обставина додатково свідчить про необхідність зміни прізвища дітей, зважаючи на те, що саме вона буде займатися збереженням їх життя. зокрема вивезення дітей у разі необхідності за кордон у безпечне місце, що буде наслідком оформлення тих чи інших документів, як в Україні, так і за кордоном, що може мати труднощі, зважаючи на те, що діти мають прізвище батька. Натомість, наявність у дітей прізвища батька, який ніяким чином не приймає участі у їх вихованні може стати наслідком певних труднощів в оформленні ряду документів, які :оформлюються батьками (дитячий садочок, школа, реєстрація, зняття з реєстрації, отримання відносно дітей відповідних витягів/довідок та інше), що, відповідно, не буде сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. При цьому, наголосила, що наявність у дітей прізвища батька буде впливати на психоемоційний розвиток дітей, оскільки діти постійно будуть пояснювати своїм одноліткам чому мають прізвище, відмінне від прізвища матері, яка їх виховує та де знаходиться батько, який ухилився від виконання батьківськихобов'язків. Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, позивач просить позов задовольнити. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2023 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду м. Києва від 16.03.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.07.2023, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до розгляду по суті. В подальшому, у судовому засіданні, яке відбулося 31.08.2023, представник позивача позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, неодноразово сповіщався про розгляд справи, причини неявки суду не відомі, відзиву на позов не подавав. Інші особи, які беруть участь у справі у судове засідання не з`явилися, сповіщені належним чином про розгляд справи. Від представника Служби у справах дітей та сім`ї ШРДА в м. Києві надійшла заява про розгляд справи без їх участі, в яких просив врахувати якнайкращі інтереси малолітніх дітей. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. Судом встановлено, що 24.11.2017 між [PERSON] та [PERSON] (дівоче прізвище - « [PERSON] », [INFO] ) було зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - « [PERSON] ». Вказані обставини підтверджено свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 22.07.1981; свідоцтвом про одруження [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] від 30.08.2003, прізвище після одруження дружини - « [PERSON] »; свідоцтвом про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] від 29.05.2008, свідоцтвом про шлюб між [PERSON] та [PERSON] , серії [NUMBER] від 24.11.2017, прізвище після одруження дружини - « [PERSON] »; свідоцтвом про зміну імені « [PERSON] » на « [PERSON] » серії [NUMBER] від 21.12.2021. Від шлюбу з [PERSON] позивач має дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 25.08.2018 та серії [NUMBER] від 25.08.2018 відповідно. Відповідно до ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Згідно ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.1991 №98-Х1І, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно зі ст. З Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 ст. 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, За ст. 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15.05.2003, яка ратифікована Україною Законом № 166-У від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 01.04.2007, зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Крім того, слід звернути увагу на Закон України «Про охорону дитинства», який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Так, згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2021 у .справі №761/30895/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. При цьому, у судовому засіданні судом встановлено, що малолітні діти - [PERSON] та [PERSON] залишилися проживати разом з матір`ю, проте, відповідач своїх обов`язків щодо виховання і розвитку своїх дітей не виконує, з дітьми не спілкується, не проявляє себе як батько, не забезпечує дітей, не сплачує аліменти, та, за твердженням позивача, не має бажання це робити. а діти не відчувають любові та турботи батька. При цьому, на неодноразові пропозиції матері дітей щодо спілкування батька з ними, останній не реагує. Доказів щодо зворотного суду не надано. Крім того, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів станом на 12.04.2023, про що свідчить лист Шевченківського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 22.04.2023 з додатком: розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 12.04.2023, боржник [PERSON] 04.10.2022 на адресу батька дітей - [PERSON] адвокатом позивача було направлено заяву про надання згоди на зміну прізвища дітей, в якій містилося прохання направити нотаріально завірену згоду про зміну прізвища дітей, зазначивши про те, що він не заперечує щодо зміни прізвища дітей з « [INFO] » та « [INFO] » на « [INFO] ». Однак, відповідач залишив вказану заяву без уваги. Також, судом встановлено, що позивач зверталася до Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА у місті Києві та просила вжити заходи щодо попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до дітей та вжити інші заходи впливу на батька, який не виконує батьківські обов`язки по відношенню до своїх дітей. Згідно відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської РДА в місті Києві від 02.11.2022 №40- 1158 з відповідачем проведено телефонну розмову, в якій він підтвердив той факт, що останні півтора року не бачив своїх дітей, участі у їх вихованні та утриманні не приймав. Крім того, [PERSON] попереджено про відповідальність щодо утримання, виховання та навчання дітей та про наслідки невиконання ним батьківських обов`язків. Разом з тим, як пояснила представник позивача у судовому засіданні, з моменту попередження відповідача про відповідальність та наслідки невиконання ним батьківських обов`язків, [PERSON] не змінив своє відношення до дітей, з ними не бачиться, не приймає участі у вихованні та утриманні, що в тому числі вбачається з того, що він й досі не сплачує аліменти. Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 09.02.2022, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Подільської РДА в місті Києві діти проживають та виховуються позивачем. Згідно листа КЗ «Ходосівський ЗДО «ВОДОГРАЙ» №3 від 18.02.2022, за період відвідування дітей установи, біологічного батька дітей установа не знає, він не брав ніякої участі у заходах ЗДО, не приводив до закладу своїх дітей і ніколи не забирав. Таким чином, судом встановлено, що між сторонам виник спір щодо зміни прізвища дітей. Відповідно до ст. 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Частинами 3, 5 ст. 148 СК України передбачено, що у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 15.08.2018 у справі А»759/3363/16-ц тлумачення частини п`ятої статті 148 СК України, при вирішенні спору між батьками щодо зміни прізвища дитини приймаються до уваги різні обставини, які мають свідчити про те, що зміна прізвища дитини відповідає її інтересам. До них відноситься: виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища дитини її інтересам. Тобто інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо зміни прізвища дитини. У своїй постанові від 02.08.2019 у справі №607/13952/17 (провадження №61-36154св18) Верховний Суд зазначає, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Згідно висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 01.04.2021 у справі №234/19213/17 «провадження №61-16113св19) при вирішенні справи про зміну прізвища дитини необхідно також враховувати стосунки, які існують між дитиною та її батьками, в тому числі й з тим із батьків, хто проживає окремо. Якщо той із батьків, хто має спільне з дитиною прізвище і проживає окремо від дитини зберігає з нею близькі стосунки і продовжує брати участь в її вихованні, то не є доцільним сприяти відчуженню між батьком і дитиною, зокрема, шляхом зміни прізвища. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, з огляду на вищевикладене, виходячи з фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням того, що діти проживають разом з матір`ю, яка повністю їх забезпечує та утримує, з метою оформлення необхідних документів, що стосуються дітей, враховуючи позицію батька щодо дітей, зокрема не виконання обов`язків по відношенню до дітей, відсутністю бажання батька з ними спілкуватися суд вважає, що зміна прізвища дітей у даному випадку є необхідною мірою та зміна прізвища дітей буде відповідати їх інтересам, психологічному та гармонійному розвитку, оскільки відповідач не приділяє належної уваги та турботи сину та доньці. При цьому, відповідач своїм правом, встановленим ст. 178 ЦПК України, не скористався, відзиву на позов не надав. В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які рішення суду, які б свідчили про наявність у відповідача перешкод у спілкуванні з дітьми. Також, відсутні будь-які висновки повноважених органів (орган опіки та піклування, правоохоронні органи) щодо фіксування факту складнощів у спілкуванні батька з дітьми. Відповідності до вимог пунктів 1.1 та 2.16.7 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України №55/18793 від 4.01.2011, внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у випадках, передбачених чинним законодавством. На підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Згідно з п. п. 2.13.1 п. 13 Правил, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, з окрема, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. За змісту п. 2.16.7 Правил на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За таких обставин, ефективним засобом захисту порушеного права позивача буде зазначення у резолютивній частині рішення про внесення змін прізвища дітей шляхом внесення змін до актових записів про народження №4337 та №4338 Печерського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві та змінити прізвище дітей на прізвище їх матері - на « [PERSON] ».

Outcome: approved