Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заробітну плату у розмірі 221 772,00 грн за період з вересня 2018 р по березень 2023 р. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працює на 0,75 ставки лікаря стоматолога-терапевта Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова, що також встановлено судовими рішеннями від 12.06.2018 (справа № 462/419/18) та від 18.09.2018 (справа № 462/5328/18). На час подання до суду позовної заяви трудові відносини між нею та відповідачем не припинені, наказ про звільнення відсутній, однак із серпня 2017 року відповідач не нараховує та не виплачує їй заробітну плату. Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12.06.2018 у справі № 462/419/18 з відповідача стягнуто на її користь заборгованість із заробітної плати за період з серпня 2017 по грудень 2017 року в розмірі 15 596 грн 00 коп, а заочним рішенням від 18.09.2018 стягнуто на її користь невиплачену заробітну плату в розмірі 24 954 грн. 00 коп. за період з січня по серпень 2018. Рішенням Залізничного районного суду від 15.07.2020 року, яке постановою Львівського апеляційного суду від 10.12.2020 залишене без змін, у задоволенні позову [PERSON] до Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з вересня 2018 року по травень 2020 року відмовлено. Однак, з вересня 2018 року по березень 2023 року відповідач вкотре допустив заборгованість із заробітної плати перед нею. Оскільки мінімальний розмір заробітної плати, гарантований законом, за вказаний період визначений Законами України «Про державний бюджет України на 2018 рік», Про державний бюджет України на 2019 рік», «Про державний бюджет України на 2020 рік», «Про державний бюджет України на 2021 рік», «Про державний бюджет України на 2022 рік», «Про державний бюджет України на 2023 рік» та становив у 2018 році з 1 січня - 3 723 грн; у 2019 році у місячному розмірі: з 1 січня - 4 173 гривні; у 2020 році у місячному розмірі з 1 січня - 4723 гривні, з 1 вересня - 5000 гривень, з 1 січня 2021 року - 6000 гривень, з 1 грудня - 6500 гривень, з 1 січня 2022 року- 6500 гривень, з 1 жовтня - 6700 гривень, та у 2023 році - 6700 гривень, то виходячи із цього розхрахунку просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26 червня 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач відзиву на позовну заяву у визначений судом п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження, не подав, заяви про поновлення строку для подання такого до суду також не надходило. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14.08.2023 провадження у справі за позовом [PERSON] до Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова про стягнення заробітної плати в частині вимог за період з вересня 2018 року по травень 2020 року закрито. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, вивчивши зібрані по справі докази, оглянувши матеріали цивільних справ № 462/419/18, № 462/5328/18, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступного висновку. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Рішеннями Залізничного районного суду м. Львова від 12.06.2018 (справа № 462/419/18) та від 18.09.2018 (справа № 462/5328/18), встановлено, що [PERSON] працює на 0,75 ставки лікаря стоматолога-терапевта Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова. Відомості про припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем - відсутні. Відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 червня 2018 року у справі № 462/419/18 позов [PERSON] до Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова про стягнення заробітної плати задоволено, стягнуто з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь [PERSON] 15596 грн 00 коп заборгованості по заробітній платі за період з серпня по грудень 2017 року (а. с. 11-12). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 вересня 2018 року у справі № 462/5328/18 позов [PERSON] до Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова про стягнення заробітної плати задоволено, стягнуто з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь [PERSON] 24954 грн 00 коп невиплаченої заробітної плати за період з січня по серпень 2018 (а. с. 13-14). Також, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.07.2020 (справа № 462/3145/20), яке постановою Львівського апеляційного суду від 10.12.2020 залишено без змін, у позові [PERSON] до Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з вересня 2018 року по травень 2020 року відмовлено. Рішення набрало законної сили (а.с.15). Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України, [PERSON] за період з червня 2020 по березень 2023 не отримала заробітну плату. Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Відповідно до ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата. Згідно із приписами ст. 2 Закону України«Про оплату праці» основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У відповідності до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 95 Кодексу законів про працю України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно із п.8 ч.1 ст. 40 Бюджетного Кодексу України розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період визначається Законом про Державний бюджет України. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4723 гривні, з 1 вересня - 5000 гривень. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 6000 гривень, з 1 грудня - 6500 гривень. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» було встановлено у 2022 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 6500 гривень, з 1 жовтня - 6700 гривень. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» було встановлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6700 гривень. Так, сума невиплаченої заробітної плати за період з червня 2020 року по березень 2023 року становить 150 484, 50 грн, з розрахунку: червень-серпень 2020 (2 місяці) ? 4 723 грн = 9 446 грн; вересень-грудень 2020 (4 місяці) ? 5000 грн = 20 000 грн; січень-листопад 2021 року (11 місяців) ? 6000 грн = 66 000 грн; грудень 2021 - вересень 2022 (10 місяців) ? 6500 грн = 65 000 грн; жовтень 2022 - березень 2023 (6 місяців) ? 6700 грн = 40 200 грн; Загальна сума: 9 446 грн + 20 000 грн + 66 000 грн + 65 000 грн + 40 200 грн = 200 646 грн ? 0,75 ставки = 150 484,50 грн. Виходячи з наведеного та враховуючи, що позивач перебуває у трудових відносинах із відповідачем та з червня 2020 року по березень 2023 року останній не нараховує і не виплачує їй заробітної плати, доказів того, що трудові відносини між сторонами припинені суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Із врахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути 1504 грн 84 коп. судового збору на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved