Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Виконавчого комітету Луцької міської ради (далі відповідач 1), Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради (далі відповідач 2) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої неправомірним рішенням органу місцевого самоврядування. Свої вимоги, враховуючи відповідь на відзив, обґрунтовує тим, що він є власником гаража по [ADDRESS] . 21.03.2018 року відповідачем 1 було прийнято рішення №173-16 «Про демонтаж конструкцій на [ADDRESS] », на підставі якого, відповідач 2, 01.06.2018 року здійснив демонтаж гаража. Вказує, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.02.2019 року, залишеного без змін постановою Касаційного адміністративного суду від 10.08.2020 року, визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 21.03.2018 року, в частині демонтажу належного йому металевого гаража. Зазначає, що на сьогоднішній день належний йому гараж знищений (утилізований шляхом здачі на металобрухт), а відтак йому завдана матеріальна шкода у зв`язку з прийняттям протиправного рішення відповідачем 1 та його подальшого виконання відповідачем 2. Згідно звіту про оцінку вартості металевого гаража станом на 01.11.2022 року вартість його становить 23000 грн., а оскільки, належний йому гараж стояв на фундаменті, то вартість його становить 60000 грн. Крім того, вказує, що моральну шкоду йому завдано спільними діями відповідачів, які прийняли і реалізували неправомірне рішення щодо позбавлення його права власності. На фоні стресу у нього почали різко проявлятися симптоми його хронічної хвороби; виникли стійкі головні болі; різко почав підвищуватись рівень артеріального тиску; виникли часті недомагання та запаморочення, порушення орієнтації у просторі, він майже втратив сон, зазнавав частих змін настрою і апатії. У зв`язку з таким станом, потребує постійного лікування, що передбачає і моральне і фінансове навантаження, яке він оцінює у 50000 грн. На підставі наведеного, просить суд, стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 60000 грн. майнової шкоди, 50000 грн. моральної шкоди та 1992,40 грн. судових витрат. Відповідач Департамент муніципальної варти Луцької міської ради у відзиві зазначає, що позивачем недоведені факти нанесення йому матеріальної та моральної шкоди відповідачами та обрано неефективний спосіб порушеного права. Також, вказує, що металевий гараж демонтовано 01.06.2018 року, а утилізовано 03.10.2018 року, тобто термін зберігання становив 125 днів, а тому у позивача був достатній час для повернення демонтованого металевого гаража, що ним зроблено не було. Крім того, вважають звіт про вартість об`єкта оцінки металевого гаража, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] станом на 01.10.2022 року не є належним доказом його вартості, оскільки, не зазначено про належність демонтованого металевого гаража до позивача та не зазначено про наявність у останнього права власності на нього. Просить суд, відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 19 грудня 2022 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 28 березня 2023 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу для розгляду по суті. До судового засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідачів до судового засідання також подав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позову заперечує. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Згідно з положеннями ст.\~19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.\~56\~Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України, відповідно. За статтею 1173\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Оскільки позивач вказав одним із відповідачів Виконавчий комітет Луцької міської ради, який є органом місцевого самоврядування, то до спірних правовідносин належить застосувати саме ст. 1173 ЦК України, на яку як на правову підставу також посилається позивач. При цьому, з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, статей 21, 1173\~ЦК України шкода, завдана зазначеними органами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності цих органів незаконними. Тобто, необхідною підставою для притягнення органу місцевого самоврядування до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження N 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Судом встановлено, що [PERSON] є власником гаража по [ADDRESS] на підставі розпорядження Виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 28.04.1995 №152-рв «Про дозвіл на тимчасове встановлення гаражів» та будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, виданого Управлінням архітектури та містобудування Луцької міської ради народних депутатів від 18.05.1995 року (а.с. 7-12). 21.03.2018 року Виконавчий комітет Луцької міської ради прийняв рішення №173-16 «Про демонтаж конструкцій на [ADDRESS] », пунктом 1 якого зобов`язано власників конструкцій, що розташовані без правовстановлюючих та дозвільних документів на [ADDRESS] , протягом 5 днів з дати ухвалення цього рішення демонтувати їх за власний рахунок (а.с. 54). 01.06.2018 року працівниками Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради, на виконання рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради №173-16 «Про демонтаж конструкцій на [ADDRESS] », проведено демонтаж металевої конструкції (гаража) за вказаною адресою, згідно протоколу демонтажу №0233-18 (а.с. 55-56). Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.02.2019 року, залишеного без змін, постановою Верховного Суду від 10.08.2020 року, позов [PERSON] задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 21.03.2018 року №173-16 «Про демонтаж конструкцій по [ADDRESS] », в частині демонтажу належного [PERSON] металевого гаража (а.с. 7-19). Частиною 4 ст.\~82\~ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, протиправність рішення органу місцевого самоврядування щодо незаконного позбавлення права власності [PERSON] на металевий гараж, шляхом його демонтажу, підтверджена судовими рішеннями, а відтак, цивільну відповідальність за завдану шкоду позивачу, слід покласти на орган місцевого самоврядування, який прийняв протиправне рішення, а саме Виконавчий комітет Луцької міської ради. Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до Луцької міської ради, з метою повернення йому металевого гаража, який був демонтований 01.06.2018 року муніципальною вартою по [ADDRESS] , однак, відповідями йому було повідомлено, що відсутні підставі для безоплатного повернення демонтованих конструкцій (а.с. 61-65). Згідно акту приймання металів чорних (вторинних) №03/10 від 03.10.2018 року, Департамент муніципальної варти Луцької міської ради передав на утилізацію ТзОВ «Волиньмет» металобрухт, в тому числі металеву конструкцію, демонтовану 01.06.2018 року по [ADDRESS] , що належала позивачу (а.с. 78-80). Частинами першою, другою статті 321\~ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно звіту про оцінку вартості металевого гаража, що знаходився за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.10.2022 року, становить 23000 грн. (а.с. 19-23). Визначення позивачем вартості металевого гаража на фундаменті в розмірі 60000 грн. на підставі довідки голови гаражного кооперативу «Лада» № 37 від 16.05.2021 року, на думку суду, не є належним доказом підтвердження ринкової вартості металевої конструкції в розумінні Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а тому не приймається судом до уваги. Відтак, позовні вимоги позивача, в частині стягнення майнової шкоди, підлягають до часткового задоволення в розмірі 23000 грн. з відповідача 1, оскільки, саме виконавчим комітетом Луцької міської ради було прийнято протиправне рішення та незаконно позбавлено позивача права власності на металеву конструкцію. Із змісту ст. 23 ЦК України вбачається, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. При вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. Із позовної заяви вбачається, що у зв`язку із неправомірними діями відповідачів, які прийняли і реалізували незаконне рішення щодо позбавлення позивача права власності, на фоні стресу у останнього почали різко проявлятися симптоми його хронічної хвороби; виникли стійкі головні болі; різко почав підвищуватись рівень артеріального тиску; виникли часті недомагання та запаморочення, порушення орієнтації у просторі, він майже втратив сон, зазнавав частих змін настрою і апатії. У зв`язку з таким станом, потребує постійного лікування, що передбачає і моральне і фінансове навантаження. Крім того, позивач, змушений був звертатися до судових органів для захисту своїх порушених прав. Із виписки із медичної карти стаціонарного хворого від 19.09.2020 року, вбачається, що [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку в КП «ЛУПМД №2» з 2010 року з приводу хронічного гепатиту гіпертонічної хвороби. 04.06.2018 року [PERSON] звертався за медичною допомогою до лікаря невропатолога з приводу гіпертонічної енцефалопатії на фоні астенічно стресового розладу (а.с. 26). При цьому суд, звертає увагу, що саме 01.06.2018 року було проведено демонтаж належної позивачу металевої конструкції. Враховуючи ту обставину, що з вини відповідача 1 завдано моральну шкоду позивачу, суд приходить до висновку, що з відповідача 1 слід стягнути на користь позивача суму в розмірі 3000 грн. за завдану моральну шкоду. Визначаючи саме такий розмір моральної шкоди, суд, у відповідності до ст. 23 ЦК України, враховує, нервовий стрес, глибину душевних та фізичних страждань, які було завдано позивачу внаслідок прийняття протиправного рішення відповідачем 1 та позбавлення права власності, факт порушення нормальних життєвих зв`язків позивача внаслідок неправомірних дій, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В позові про стягнення майнової та моральної шкоди з відповідача 2 солідарно з відповідачем 1, слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно Положення про департамент муніципальної варти Луцької міської ради, затвердженого рішенням Луцької міської ради від 22.12.2021 №24/71, Департамент муніципальної варти Луцької міської ради є виконавчим органом Луцької міської ради та у своїй діяльності підзвітний і підконтрольний міській раді, підпорядкований її виконавчому комітету, міському голові та заступнику міського голови згідно розподілу обов`язків. До основних завдань Департаменту належить забезпечення виконання рішень міської ради та її виконавчих органів (https://www.lutskrada.gov.ua/documents/16391232092680475-pro-zatverdzhennya-polozhennya-pro-departament-munitsipalnoi-varti-lutskoi-miskoi-radi-v-noviy-redaktsii/about). Відтак, Департамент муніципальної варти Луцької міської ради виконуючи, на той момент чинне рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 21.03.2018 року №173-16 «Про демонтаж конструкцій на [ADDRESS] », діяв від імені Виконавчого комітету Луцької міської ради. Таким чином, настання негативних наслідків для позивача пов`язано, саме з прийняттям протиправного рішення Виконавчим комітетом Луцької міської ради від 21.03.2018 року №173-16 «Про демонтаж конструкцій на [ADDRESS] », на підставі якого і відбулось порушення прав і законних інтересів позивача, наслідком якого є заподіяння шкоди [PERSON] , а не похідних наслідків, що виникли з реалізацією зазначеного рішення Департаментом муніципальної варти Луцької міської ради. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення, а саме слід стягнути з відповідача 1 в користь позивача 23000 грн. майнової шкоди та 3000 грн. за завдану моральну шкоду. Відповідно до ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 04.10.2022 року [PERSON] було сплачено 1000 грн. з метою визначення ринкової вартості металевого гаража. Таким чином, з врахуванням розміру задоволених позовних вимог, з відповідача 1 на користь позивача слід стягнути 234,57 грн. судового збору та 1000 грн. витрат пов`язаних з розглядом справи.

Outcome: partial