Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-16 00:00:00

24.04.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визначити місце проживання їх сина [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, який самостійно буде виховувати та утримувати дитину, обґрунтовуючи такі вимоги наступними обставинами. Після розірвання шлюбу судом між ним та відповідачкою 13.09.2022 року, за обопільною домовленістю, він самостійно виховує та забезпечує всім необхідним їх малолітнього сина [PERSON] , який виявив бажання залишитись проживати разом із ним, тоді як колишня дружина [PERSON] разом з їх спільною донькою мешкає за кордоном. Проте, на даний час між ним та відповідачкою виник спір, оскільки остання повідомила йому, що хотіла б сина також забрати у Німеччину. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03.05.2023 р. відкрито провадження у даній справі та постановлено провести її розгляд у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25.05.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити, оскільки відповідачка, на його думку, не в змозі дати обом дітям належного виховання та розвитку, а також матеріального забезпечення та нормальних умов проживання; сином вона не цікавиться. Також [PERSON] суду пояснив, що 30.08.2022 року між сторонами був укладений та нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання їх дітей, згідно з яким місце проживання сина [PERSON] визначено разом із батьком, проте, в зв`язку із тим, що після цього мав місце випадок, коли відповідачка виказувала бажання забрати сина до себе, він звернувся до суду, щоб зафіксувати місце проживання дитини юридично. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, подавши 22.05.2023 року письмову заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, а також вказала, що визнає вимоги позову повністю, оскільки після її спілкування сином з`ясувалось, що він не бажає виїжджати з України, а хоче проживати із батьком. Отже, поважаючи таке рішення дитини, оскільки позивач дійсно має можливість забезпечити синові гідне виховання та достатній рівень життя, вона не заперечує проти задоволення позовних вимог, зважаючи на те, що висловлювала намір забрати сина до себе в емоційному стані під час конфлікту, але, насправді, інтереси дитини для неї є найважливішими. Відзиву на позов [PERSON] не подавала. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Чернівецької ради в судове засідання не з*явилась, однак подала до суду письмову заяву, в якій просила розглядати справу без її участі. З огляду на викладене суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачки та представника третьої особи. Заслухавши пояснення позивача, думку дитини, стосовно якої розглядається питання щодо визначення її місця проживання - [PERSON] про те, що він проживає і надалі бажає проживати разом із батьком, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Як встановлено судом, у [PERSON] та [PERSON] від шлюбу народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірваний рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 13.09.2022 року. Вказаним судовим рішенням також відмовлено у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дітей в зв`язку із відсутністю такого спору між сторонами. Разом з тим, зі змісту цього рішення суду вбачається, що позивачка зверталась до суду з позовними вимогами про розірвання шлюбу та залишення дітей після розірвання шлюбу проживати з одним з батьків, обґрунтовуючи їх відсутністю між сторонами спору про визначення місця проживання дітей. Отже, оскільки предмет позов [PERSON] у даній справі є іншим та виник з інших підстав, зокрема позовні вимоги обґрунтовані виникненням спору між сторонами щодо визначення місця проживання сина на даний час, підстави, визначені п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України для закриття провадження у справі, відсутні, оскільки зазначені позови не збігаються за матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, а тому є підстави для ухвалення рішення по суті спору. Судом також встановлено наступні обставини. Відповідачка [PERSON] виїхала за межі України до Федеративної Республіки Німеччина, де проживає разом з малолітньою донькою. В матеріалах справи наявний висновок від 14.07.2023 року № 01/02-24/1728 органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] разом із батьком [PERSON] 03 серпня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено та посвідчено нотаріально договір між батьками щодо визначення місця проживання та утримання їх спільних дітей, а саме: місцем проживання сина [PERSON] визначено місце проживання батька, а доньки [PERSON] - місце проживання матері, а також обумовлено порядок здійснення сторонами договору їх батьківських прав та виконання батьківських обов`язків . Вищезазначений договір сторонами суду не надано, проте його укладення позивачем визнано в його поясненнях у ході судового розгляду, сумнівів щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання суд не має, крім того, ці обставини встановлені рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 13.09.2022 року по справі № 726/1239/22 суду, що набрало законної сили, а тому вони не підлягають доказуванню в силу вимог ч.ч.1,4 ст.82 ЦПК України Як вбачається з матеріалів справи, після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою малолітній [PERSON] проживає разом з батьком, як передбачено укладеним між сторонами договором від 03.08.2022 року. Частиною 4 статті 157 СК України визначено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (ст. 159 СК України). З аналізу зазначених правових норм вбачається, що укладання договору щодо визначення способу участі у вихованні дітей - це позасудовий спосіб вирішення питання, а при недосягненні згоди у цьому питанні, спір вирішує суд відповідно до положень ст. 159 СК України - тобто в порядку позовного провадження. Суд також звертає увагу на те, що відповідно до приписів статтей 2, 4 ЦПК України цивільні справи вирішуються виключно з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто, позивач має довести не тільки наявність у нього певного права, а й те, що це право порушується, не визнається чи оспорюється іншою особою. Лише в такому випадку суд може захистити це право та задовольнити відповідні вимоги. Крім того, виходячи з приписів статей 160, 161 СК України, за загальним правилом місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Лише в разі відсутності згоди між батьками дитини, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У даному випадку позивач не довів, що його право на визначення місця проживання своєї дитини порушується, не визнається чи оспорюється відповідачкою. Навпаки, з досліджених судом доказів вбачається, що сторони та дитина за спільною згодою визначили місце проживання дитини, дотримуються положень договору і між ними немає суперечок з цього приводу, доказів його невиконання відповідачкою суду не надано. Положень щодо можливості визначення судом самостійного виховання дитини одним з батьків Сімейний кодекс України не містить, навпаки, ним чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Доказів щодо наявності підстав для обмеження або припинення обсягу прав матері, у зв`язку із чим дитина повинна залишатись на його самостійному вихованні та утриманні суду позивачем також не надано, як і доказів того, що в питанні виховання чи утримання неповнолітнього, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу Доводи [PERSON] про те, що йому необхідно юридично зафіксувати проживання дитини разом із батьком не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки юридична фіксація визначення місця проживання дитини була закріплена батьками дитини шляхом укладення 03.08.2022 р. договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, посвідченого нотаріально. Враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для прийняття визнання позову відповідачкою та констатує відсутність необхідності судового захисту сімейних прав позивача в аспекті визначення місця проживання його дитини. Вимога позову щодо визначення самостійного виховання дитини одним із батьків взагалі не ґрунтується на вимогах діючого законодавства України. Отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed