Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-10 00:00:00

24.05.2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Дніпровська міська рада, про визнання недійсним розпорядження в частині передання у спільну сумісну власність квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло в частині посвідчення належності квартири на праві спільної сумісної власності, в якій позивач просить визнати недійсним розпорядження ВАТ «Дніпрошина» № 4920 від 21 вересня 1998 року в частині передачі [PERSON] у спільну сумісну власність квартири за адресою [ADDRESS] ; визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 21 вересня 1998 року, видане ВАТ «Дніпрошина» .на підставі розпорядження № 4920 від 21 вересня 1998 року в частині посвідчення, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , стягнути з відповідача понесені витрати по справі. В обгрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що [PERSON] незаконно порушує її майнові права спадкоємця на спадкове майно після смерті її матері [PERSON] за заповітом. [PERSON] померла [INFO] , 10.09.2019 року вона прийняла спадщину після смерті своєї матері, до складу спадкового майна серед іншого входить двокімнатна квартира [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Вона вважає, що [PERSON] незаконно приватизував частки цієї квартири у 1998 році, оскільки не проживав постійно у цій квартирі з 1991 року та не був членом родини [PERSON] на момент подачі нею заяви на приватизацію квартири. У жовтні 2019 року їй стало відомо внаслідок відкриття спадкової справи та відповідного звернення до Дніпропетровського міського БТІ для виготовлення технічного паспорту на квартиру для отримання свідоцтва про право на спадщину, що згідно розпорядження відділу приватизації ВАТ «Дніпрошина» від 21.09.1998 року за № 4920 [PERSON] та [PERSON] безоплатно передано квартиру у власність та видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого вони отримали право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м., у спільну сумісну власність в рівних частках кожному. Вона - позивач регулярно приїздила з Києва до своєї матері і тому вона достеменно знала, що матір до 1991 року проживала в квартирі разом з її братом [PERSON] , а з 1997 року в квартирі проживали лише її матір [PERSON] та паралізована після інсульту її 83-річна бабуся [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована за вказаною адресою з 22.07.1997 по 04.11.1997 та з 04.12.1998 по 28.08.2006 року. Позивач вказує на те, що в березні 2021 року вона з відповіді Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради від 04.03.2021 року №8/4-289, наданої на адвокатський запит її представника від 25.02.2021 року №49 дізналась про існування акта від 14.12.2018 року про не проживання [PERSON] у квартирі [PERSON] з 1991 року, на підставі якого було оформлено субсидію [PERSON] у 2018 році. Даний акт був власноруч підписаний [PERSON] та трьома сусідами по будинку [PERSON] . З цього акту вбачається, що [PERSON] підтверджує, що з 1991 року та по день складання акту він фактично проживав у квартирі своєї дружини - [PERSON] , яка розташована за адресою [ADDRESS] . Також, до відповіді на адвокатський запит було додано копію заяви [PERSON] , у якій вона теж стверджує, що син [PERSON] з нею не проживає. Позивач зазначає, що на підставі акту про не проживання [PERSON] з 1991 року у квартирі [PERSON] можна дійти висновку, що [PERSON] з 1991 року постійно там не проживав, утворив сім`ю зі [PERSON] , до квартири якої переїхав на постійне проживання, та щонайменше з 1992 року втратив право користування цією квартирою у розумінні ст. 71 ЖК України, а отже не мав законних підстав брати участь у приватизації квартири. Перед моментом приватизації квартири з [PERSON] постійно проживала лише її матір [PERSON] , але як стало відомо з документів, чомусь саме перед приватизацією вона з невідомих причин була знята з реєстрації у цій квартирі і зареєстрована знову у ній вже після її приватизації. Позивач зазначає, що відповідно до вимог законодавства право на приватизацію об`єктів державного житлового фонду набувають громадяни України, які дотримуються двох вимог одночасно - користуються житлом на законних підставах та постійно в ньому проживають. З аналізу вказаних документів вбачається, що на момент звернення [PERSON] з заявою про приватизацію квартири до відділу приватизації ВАТ «Дніпрошина» в 1998 році у цій квартирі постійно проживала лише [PERSON] як наймач цієї квартири, а [PERSON] в цій квартирі станом на момент подання [PERSON] цієї заяви вже 7 років як не проживав, а проживав постійно у квартирі своєї дружини з 1991 року. Отже, орган приватизації - ВАТ «Дніпрошина» неправомірно здійснило приватизацію квартири в частині належності на праві власності частки квартири [PERSON] та неправомірно видало свідоцтво про право власності на житло від 21.09.1998 року в частині належності квартири на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] . Вона - позивач після смерті своєї матері прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса і вважає, що квартира повинна була належати її матері у повному обсязі, а не у частці , а отже це позначилося на обсязі спадкового майна. За цих обставин її право є порушеним та підлягає захисту судом. Вона вважає, що строк звернення до суду нею не пропущено, оскільки вона дізналась у березні 2021 року про порушення свого права на спадкове майно - на частки в спірній квартирі. Крім того, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника, тому в даному випадку позовна давність не застосовується, виходячи із визнання незаконним правового акту органу приватизації, яким порушено її право власності на спадкове майно. Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється. Таким чином, підставою для визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на приватизоване майно має бути визнання судом частково недійсним рішення органу приватизації, на підставі якого було видано таке свідоцтво. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2022 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О. Ухвалою судді від 27.05.2022 року вказана позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків. Ухвалою судді від 21.06.2022 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 15.07.2022 року до суду від представника відповідача надійшов Відзив на позовну заяву, в якому представник вважала позовну заяву необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. 28.07.2022 року до суду від представника позивача надійшла Відповідь на Відзив на позов, в якій вона підтримала позовні вимоги позивача. 04.08.2022 року до суду від представника третьої особи - Дніпровської міської ради надійшли письмові Пояснення щодо позову, в яких представник просить відмовити у задоволенні позову та, зокрема, зазначив, що права позивача не може бути порушеними, оскільки вона набула право власності в межах спадкової маси, яка належала на праві власності спадкодавцю; позивачем не надано жодних доказів на підтвердження незаконності приватизації 1/2 частини квартири відповідачем; позивачем не аргументовано яке саме її право порушено, наслідком чого стало обрання невірного способу захисту, оскільки позивач не просить визнати право власності на 1/1 частину квартири за собою, а лише просить скасувати право власності на частину квартири, що належить відповідачу, відтак наслідком задоволення такого позову буде лише фактичне позбавлення права власності на частину квартири відповідача за правочином, в якому позивач взагалі не є стороною. У поясненнях зазначено, що позивачем необгрунтовано залучено до участі у справі Дніпровську міську раду з посиланням на те, що саме Дніпровська міська рада повинна здійснити заходи щодо внесення змін до свідоцтва про право власності на квартиру, проте Дніпровська міська рада не має повноважень щодо внесення змін до раніше виданих свідоцтв. Ухвалою суду від 22.08.2022 року за клопотанням представника позивача витребувано докази та інформацію. Ухвалою суду від 01.11.2022 року за клопотанням представника позивача виключено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, а саме Дніпровську міську раду зі складу учасників даної цивільної справи. Ухвалою суду від 01.11.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 11.08.2023 представником [PERSON] - адвокатом Сустав Н.В. подано до суду заяву про строки давності. В судовому засіданні представником позивача позовні вимоги з підстав, викладених у позові та відповіді на позовну заяву, письмових поясненнях. В судовому засіданні відповідач [PERSON] з представником позовні вимоги не визнали, вважали їх не обгрунтованими, посилаючись на доводи, викладені у Відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив, поясненнях, зазначили, що приватизація квартири була здійснена законно, позивачем не надано доказів порушення її спадкових справ. Вислухавши представника позивача, відповідача з представником, свідків, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] померла мати позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 05.08.2019 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1351. За життя [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS] . Вказаною квартирою [PERSON] володіла разом із [PERSON] на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.09.1998 року, виданого ВАТ «Дніпрошина» згідно з розпорядженням за № 4920, зареєстрованим в КП «ДМБТІ» ДОР та записаним в реєстрову книгу № 304п за реєстровим № 64-130. Встановлено, що за життя мати позивача та відповідача - [PERSON] склала чотири заповіти, які були посвідчено нотаріально, а саме: 16.11.1995 року, 05.11.2008 року, 25.11.2009 року та 02.08.2019 року. Так, зокрема, у заповіті від 05.11.2008 року [PERSON] на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному. Заповітом від 25.11.2009 року [PERSON] на випадок своєї смерті належну їй частину квартири [ADDRESS] заповіла [PERSON] ; а належну їй земельну ділянку, що розташована на території Червоноволодимирівської сільської ради, заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному. 02.08.2019 року [PERSON] заповіла все належне їй майно з чого б воно не складалося, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті, [PERSON] , [INFO] . Заповіт [PERSON] посвідчений 02.08.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдаком Ю.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1674. Вбачається, що в Сьомій Дніпровській державній нотаріальній конторі після [PERSON] , померлої [INFO] , була заведена спадкова справа №449/2019. 10.09.2019 року до вказаної нотаріальної контори [PERSON] звернулася з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] за заповітом, посвідченим 02.08.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач [PERSON] посилається на те, що [PERSON] незаконно порушує її майнові права спадкоємця на спадкове майно після смерті її матері [PERSON] за заповітом. [PERSON] померла [INFO] , 10.09.2019 року вона прийняла спадщину після смерті своєї матері, до складу спадкового майна серед іншого входить двокімнатна квартира [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Вона вважає, що [PERSON] незаконно приватизував частки цієї квартири у 1998 році, оскільки не проживав постійно у цій квартирі з 1991 року та не був членом родини [PERSON] на момент подачі нею заяви на приватизацію квартири. У жовтні 2019 року їй стало відомо внаслідок відкриття спадкової справи та відповідного звернення до Дніпропетровського міського БТІ для виготовлення технічного паспорту на квартиру для отримання свідоцтва про право на спадщину, що згідно розпорядження відділу приватизації ВАТ «Дніпрошина» від 21.09.1998 року за № 4920 [PERSON] та [PERSON] безоплатно передано квартиру у власність та видано свідоцтво про право власності н житло, згідно якого вони отримали право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м., у спільну сумісну власність в рівних частках кожному. Вона - позивач регулярно приїздила з Києва до своєї матері і тому вона достеменно знала, що матір до 1991 року проживала в квартирі разом з її братом [PERSON] , а з 1997 року в квартирі проживали лише її матір [PERSON] та паралізована після інсульту її 83-річна бабуся [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована за вказаною адресою з 22.07.1997 по 04.11.1997 та з 04.12.1998 по 28.08.2006 року. Позивач вказує на те, що в березні 2021 року вона з відповіді Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради від 04.03.2021 року №8/4-289, наданої на адвокатський запит її представника від 25.02.2021 року №49 дізналась про існування акта від 14.12.2018 року про не проживання [PERSON] у квартирі [PERSON] з 1991 року, на підставі якого було оформлено субсидію [PERSON] у 2018 році. Даний акт був власноруч підписаний [PERSON] та трьома сусідами по будинку [PERSON] . З цього акту вбачається, що [PERSON] підтверджує, що з 1991 року та по день складання акту він фактично проживав у квартирі своєї дружини - [PERSON] , яка розташована за адресою [ADDRESS] та щонайменше з 1992 року втратив право користування цією квартирою у розумінні ст. 71 ЖК України, а отже не мав законних підстав брати участь у приватизації квартири. Позивач зазначає, що відповідно до вимог законодавства право на приватизацію об`єктів державного житлового фонду набувають громадяни України, які дотримуються двох вимог одночасно - користуються житлом на законних підставах та постійно в ньому проживають. З аналізу вказаних документів вбачається, що на момент звернення [PERSON] з заявою про приватизацію квартири до відділу приватизації ВАТ «Дніпрошина» в 1998 році у цій квартирі постійно проживала лише [PERSON] як наймач цієї квартири, а [PERSON] в цій квартирі станом на момент подання [PERSON] цієї заяви вже 7 років як не проживав, а проживав постійно у квартирі своєї дружини з 1991 року. Отже, орган приватизації - ВАТ «Дніпрошина» неправомірно здійснило приватизацію квартири в частині належності на праві власності частки квартири [PERSON] та неправомірно видало свідоцтво про право власності на житло від 21.09.1998 року в частині належності квартири на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] . Вона - позивач після смерті своєї матері прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса і вважає, що квартира повинна була належати її матері у повному обсязі, а не у частці , а отже це позначилося на обсязі спадкового майна. Посилаючись на порушення своїх прав на необхідність його захисту судом, позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним розпорядження ВАТ «Дніпрошина» № 4920 від 21 вересня 1998 року в частині передачі [PERSON] у спільну сумісну власність квартири за адресою [ADDRESS] ; визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 21 вересня 1998 року, видане ВАТ «Дніпрошина» .на підставі розпорядження № 4920 від 21 вересня 1998 року в частині посвідчення, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , стягнути з відповідача понесені витрати по справі. На підтвердження свої доводів позивачем [PERSON] долучено до позовної заяви та надано суду письмові докази. Відповідно до розпорядження органу приватизації ВАТ «Дніпрошина» від 21.09.1998 року за № 4920 [PERSON] та [PERSON] було безоплатно передано квартиру у власність та видано свідоцтво про право власності н житло, згідно якого вони отримали право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м., у спільну сумісну власність в рівних частках кожному. Відповідно до копії Технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності, квартира [ADDRESS] , загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 26,9 квв.м., складається з двох кімнат: 1кімната - 14,1 кв.м., 2кімната - 12,8 кв.м., кухні, площею 6,2 кв.м., вбиральні - 2,8 кв.м., коридору - 4,9 + 2,2 кв.м., вбудованої шафи - 0,9 кв.м., обладнана балконом - 0,8 кв.м. Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради листом від 04.03.2021 року №8/4-289, наданим на адвокатський запит від 25.02.2021 року №49, повідомило представника позивача - адвоката Наумову О.О. про те, що [PERSON] отримувала житлову субсидію з 01.05.2025 по 30.04.2019, нараховану управлінням соціального захисту населення Шевченківської районної у місті Дніпрі ради. За заявою заявниці, надісланої листом 22.05.2015, житлова субсидія призначалась та розраховувалась згідно з чинним законодавством в подальшому в автоматичному режимі на період з 01.05.2015 по 30.04.2018 на 2 осіб, які були зареєстровані та проживали у домогосподарстві за адресою: [ADDRESS] , а саме на [PERSON] та її сина [PERSON] ; з 01.05.2018 по 31.10.2018 року [PERSON] субсидію не отримувала. За заявою заявниці, надісланою листом 15.12.2018 року, житлова субсидія призначалась за результатами розгляду на засіданні комісії з питань призначення субсидії та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сімёям Шевченківської районної у місті Дніпрі ради згідно з чинним законодавством, виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, що фактично в ньому проживають, на 1 особу, тобто на заявницю, на період з 01.11.2018 по 30.04.2019; з 01.05.2019 за призначенням житлової субсидії [PERSON] не зверталась і субсидія їй не призначалась. Як зазначає позивач, з цього листа їй стало відомо про існування акта від 14.12.2018 року про не проживання [PERSON] у квартирі [PERSON] з 1991 року, на підставі якого було оформлено субсидію [PERSON] у 2018 році. Відповідно до листа Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 28.12.2021 за № 5/5-287, представник позивача на запит була повідомлена про те, що згідно даних реєстру територіальної громади та картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб, мати позивачки, [INFO] , була зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 22.07.1997 по 04.11.1997 та з 04.12.1998 по 28.08.2006 року. З листа Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.09.2022 № 0400-010506-7/99744, наданого на ухвалу суду, вбачається, що бабуся позивача та відповідача [PERSON] перебувала на обліку як отримувач пенсії за віком; пенсію за період з 01.01.2002 по 31.08.2006 отримувала через АТ «Укрпошта» за адресою [ADDRESS] , згідно звітів від АТ «Укрпошта» пенсійні виплати [PERSON] за період з 01.01.2001 по 31.08.2006 отримано. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 1236 ЦК України, з аповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Таким чином, за правилами ЦК України, спадкова маса не може включати в себе майно, яке до моменту відкриття спадщини або складання заповіту не належить спадкодавцю, що виключає порушення прав позивача у даній справі. Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові від 16.10.2020 Верховного Суду у справі №910/12787/17, постанові Вищої палати Верховного Суду від 02.02.2021 року № 925/642/19, порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазначало протиправного впливу з боку правопорушника, в наслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд в свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обгрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. У позові позивач зазначає, що до складу спадкового майна серед іншого входить двокімнатна квартира [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Як зазначено вище, за життя [PERSON] належало частину вказаної квартири, що і увійшла до спадкової маси. Обгрунтовуючи своє право на звернення до суду, позивач посилається на ч.5 ст. 1268 ЦК України, а саме: незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Разом з цим, відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України позивачу як спадкоємцю належать лише ті права, що належали спадкодавцеві [PERSON] на момент відкриття спадщини, тобто позивач може звернутись за захистом своїх прав як спадкоємець лише в межах спадкового майна, а саме частини вказаної квартири, яка увійшла до спадщини та належала спадкодавцеві. В обгрунтування позовних вимог, позивач, зокрема посилається на те, що її право спадкоємця за заповітом після померлої матері [PERSON] порушено в зв`язку з незаконною приватизацією у 1998 році 1/2 частини квартири [ADDRESS] [PERSON] , оскільки він не проживав постійно у цій квартирі з 1991 року та не був членом родини [PERSON] на момент подачі нею заяви на приватизацію квартири. Порядок приватизації квартири регулювався Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (затвердженим Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 N 56), діючим на час приватизації спірної квартири. Відповідно до п.18 цього Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. Відповідно до п. 20. Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. Відповідно до п. 21. Положення, у довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Відповідно до 23 Положення, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Відповідно до п. 24. Положення, зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки та видає розпорядження. При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження). У відповідності до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 328 ЦК України, в редакції 2004 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про власність» у редакції станом на час приватизації квартири, цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до ст. 12 цього Кодексу, громадянин набуває право власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Таким чином, передачі житла у власність громадянам відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є одним із видів угод (правочином) у розумінні норм цивільного права, що не заборонені законом. Відповідно до положень ст. 41 ЦК України в редакції 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до статей 112, 113 цього Кодексу, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] посилається на те, що приватизація вказаної квартири була здійснена законно, на підставі чинного на той час законодавства і ця приватизація не вплинула на права позивача [PERSON] , яка не мала права на приватизацію вказаної квартири. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] та його мати [PERSON] отримали Свідоцтво про право власності на житло від 21.09.1998 року, видане ВАТ «Дніпрошина» на підставі розпорядження № 4920 від 21.09.1998 року, на квартиру [ADDRESS] , в рівних частинах - по за кожним. Судом також встановлено, що 03.11.1990 року [PERSON] одружився зі [PERSON] та вони разом з матір`ю відповідача та позивача - [PERSON] проживали в квартирі [ADDRESS] ). З 1997 року у вказаній квартирі також почала проживати бабуся позивача та відповідача [PERSON] , яка перенесла інсульт, була паралізована, та за якою доглядали [PERSON] з дружиною та [PERSON] . Вони проживали однією сім`єю, [PERSON] робив необхідний ремонт в квартирі. Під час приїзду в гості до [PERSON] сім`ї Наумових або позивачки позивач з дружиною тимчасово перебували за місцем проживання батьків [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Вказане підтверджується аудіозаписом пояснень свідка [PERSON] в судового засідання при розгляді цивільної справи №932/17589/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , Довідки № 6566 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 11.10.2020 року, [PERSON] 27.01.1987 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Постійним місце проживання позивачки є м.Київ. З документів про приватизацію квартири вбачається, що у заяві [PERSON] зазначає, що станом на 2018 року її син [PERSON] з нею не проживає, разом з цим інформація про непроживання [PERSON] у вказаній квартирі станом на час її приватизації із заяви не вбачається. Натомість, подаючи заяву про приватизацію зазначеної квартири разом із [PERSON] , [PERSON] таким чином підтвердила його проживання у спірній квартирі на час проведення приватизації. Будь-яких доказів того, що волевиявлення [PERSON] на приватизацію спірної квартири спільно зі [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі, позивачем суду не надано, як і не надано доказів того, що [PERSON] за життя у судовому порядку оспорювала законність набуття [PERSON] права власності на частину вказаної квартири. В судовому засіданні на підтвердження заперечень відповідача [PERSON] проти позову надали пояснення свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є дружиною [PERSON] , з яким вони з 1990 року та з його мамою [PERSON] постійно жили в квартирі [ADDRESS] однією родиною, оскільки з її батьками проживала хвора бабуся. Іноді вони ходили до її батьків в будинок [ADDRESS] по сусідству допомагати здійснювати догляд за її хворою бабусею або коли у гості до [PERSON] приїздила [PERSON] , яка проживала в м.Києв. В травні 1991 року, приблизно на місяць, вона зі [PERSON] переходили жити до її батьків в зв`язку з приїздом в гості до [PERSON] сім`ї Наумових. В 1997 році у бабусі [PERSON] , яка проживала в Одеській області, був інсульт, її до них привезли і вона стала проживати в квартирі [ADDRESS] , і після того, як в 1999 році у [PERSON] стався інфаркт, [PERSON] доглядав як за своєю мамою так і за бабусею, постійно проживав у вказаній квартирі. Вона - свідок була у добрих стосунках з його бабусею [PERSON] , кормила її, доглядала її з 1997 до її смерті у 2006 році, також у неї були нормальні стосунки із [PERSON] , побутових сварок між ними не було, [PERSON] у цій квартирі робив необхідні ремонтні роботи. В 1998 році [PERSON] сказала матері зробити заповіт, в 1999 році їх мати переробила за проханням [PERSON] заповіт із залишенням у спадок майна порівну доньці та сину, тому вона вважає, що вони знали, що спірна квартира була приватизована в 1998 році на [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах і всіх це влаштовувало, оскільки [PERSON] доглядав за матір`ю та бабусею. Їй відомо, що [PERSON] оформлювала субсидію у 2018 році, в чому їй допомагав [PERSON] , вони з ним тоді жили у її батьків. В квартирі за адресою [ADDRESS] вона живе з початку 2006 року, брала участь у її приватизації, [PERSON] участі у приватизації цієї квартири не приймав, оскільки в цій квартирі не проживав. Акт про непроживання у квартирі [ADDRESS] він склав на прохання своєї матері для того, щоб вона отримала субсидію. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою [PERSON] , в 1990 році вона і її сестра вийшли заміж, в них народились діти, вони разом гуляли з дітьми, водили їх в один садок, вона вийшла на роботу і [PERSON] постійно забирала її сина з садочка, школи, оскільки їх сини ходили в одну групу в садочку, а потім вчились в одному класі (до 3 класу) в школі, водила на спортивні заняття і ввечері його забирала та відводила до місця свого проживання у квартиру [ADDRESS] , звідки вона - свідок його майже щовечора забирала додому, вона є хрещеною сина [PERSON] . Вона була у вказаній квартирі, бачила ремонт, який робив у квартирі [PERSON] , він зробив гарний ремонт в коридорі квартири, поставив розсувні системи в коридорі. Про те, що цей ремонт зробив [PERSON] їй сказали сам [PERSON] , його дружина [PERSON] та його мати [PERSON] . В влітку 1997 році в квартиру привезли жити його бабусю [PERSON] . Їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] жили у квартирі [ADDRESS] з 1990 по 2006 рік, у цей період, крім того, що вона забирала свого сина звідти, вона ще після роботи дуже часто заходила пити до них чай, у неї з [PERSON] була нормальні відносини, бувало, що разом там вони святкували свята. Коли у гості до [PERSON] приїздили Наумови, вона-свідок до неї в квартиру не приходила. Вона також у вказаний період ходила в квартиру 53 , де жили батьки [PERSON] , її мати була її - свідка тіткою, і у цій квартирі не бачила дитячого ліжка. В квартиру №53 за місцем проживання батьків [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] періодично приходили в гості, в період з 1990 по 2006 постійно жили вони в квартирі [ADDRESS] . Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її двоюрідним братом, його мати [PERSON] є її рідною тіткою - сестрою її - свідка мами [PERSON] [PERSON] та [PERSON] жили в одній квартирі [ADDRESS] , з цієї квартири він уходив служити в армію, женився і туди привів після одруження дружину. Він у цій квартирі робив ремонт, коли захворіла їх бабуся [PERSON] , вони зі [PERSON] привезли її з села у квартиру [ADDRESS] , за нею доглядали [PERSON] , [PERSON] та його жінка [PERSON] . Вона - свідок часто до них в гості приходила. Через три місяці її тітка [PERSON] позвонила їй і повідомила, що виписала бабусю [PERSON] з квартири, оскільки так сказала зробити [PERSON] , через рік бабусю знову прописали в цій квартирі. В 1998 році її тітці [PERSON] виповнилось 60 років, вона з чоловіком та донькою були у неї на дні народженні, де також були [PERSON] з дружиною [PERSON] , їх сином, сусідка [PERSON] . Вона-свідок зі своєю сім`єю завжди ходили в квартиру [ADDRESS] на свята, провідували бабусю [PERSON] . [PERSON] з [PERSON] жили в тій квартирі постійно після одруження в 1990 році, вона їх там постійно бачила, коли приходила. [PERSON] жила в квартирі [ADDRESS] і ходила в квартиру №53 в будинок по сусідству провідувати свою маму, могла там заночувати, з 1993 року її мати хворіла на онкологію, ходив помагати матері [PERSON] і [PERSON] . Зараз [PERSON] з дружиною живуть в квартирі 53 , оскільки [PERSON] закрила квартиру [ADDRESS] . Суд вважає, що розуміння [PERSON] про те, що їй у квартирі [ADDRESS] належить лише частина підтверджується змістом заповіту від 25.11.2009 року, яким [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] належну їй частину квартири [ADDRESS] . Будь-яких доказів того, що [PERSON] на час приватизації вказаної квартири не проживав в квартирі за вказаною адресою, або був в установленому законом порядку визнаний таким, що втратив право проживання у даній квартирі позивачем суду не надано. Таким чином, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження незаконності приватизації відповідачем [PERSON] частини квартири [ADDRESS] ), а також незаконного усунення при цьому від участі в приватизації [PERSON] , та не надано доказів порушення цією приватизацією її прав спадкоємця [PERSON] за заповітом. Встановлено, що до приватизації власником квартири була держава і спірна частина квартири ніколи не належала спадкодавцю [PERSON] , а тому не могла увійти до складу спадкової маси. Сама позивач не проживала у спірній квартирі та не була в ній зареєстрована, а тому не приймала участі у її приватизації. При цьому оскарження правочину приватизації має лише той, чиє майнове право могло бути при приватизації квартири. Звертаючись із даним позовом до суду, позивач вимагає визнати недійсним розпорядження ВАТ «Дніпрошина» № 4920 від 29.09.1998 року та визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 21.09.1998 року, видане ВАТ «Дніпрошина на підставі вказаного розпорядження, в частині передачі [PERSON] у спільну сумісну власність спірної квартири, намагаючись позбавити відповідача права власності на частину квартири, не будучи сторону даного правочину, обираючи при цьому невірний спосіб захисту. Крім того, як слідує зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Враховуючи, що рішення про приватизацію квартири приймає орган державної влади і вказана квартира [ADDRESS] (нова назва [ADDRESS] ) до здійснення приватизації є саме державним житловим фондом, то і співвідповідачем у даній справі повинно бути залучено орган влади, який приймає рішення про приватизацію. Визначивши відповідачем у даній справі лише співвласника квартири [PERSON] позивач розпорядився з колом учасників справи на свій розсуд. Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження ВАТ «Дніпрошина» № 4920 від 21 вересня 1998 року в частині передачі [PERSON] у спільну сумісну власність квартири за адресою [ADDRESS] ; визнання недійсним Свідоцтва про право власності на житло від 21 вересня 1998 року, видане ВАТ «Дніпрошина» .на підставі розпорядження № 4920 від 21 вересня 1998 року в частині посвідчення, що квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , позивач фактично просить припинити право власності відповідача на частину квартири, проте відповідно до положень чинного законодавства припинення має відбуватись лише з одночасним переходом даного майнового права до іншої особи, тому у разі задоволення позовних вимог позивача, право власності на частину вказаної квартири підлягає переходу до попереднього власника - державного житлового фонду, при цьому такий перехід є неможливим і у разі встановлення порушення приватизації рішення про приватизацію квартири підлягає скасуванню у повному обсязі відносно всієї квартири, що також свідчить про невірно обраний позивачем спосіб захисту. Зважаючи на вказане, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі, як недоведені. В зв`язку з тим, що суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову в зв`язку з його недоведеністю, заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача не підлягає задоволенню судом. Відповідно до статті 141 ЦПК України, витрати по справі слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed