Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

Позивач звернувся із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому зазначив, що 28.12.2018 між ним та відповідачем було укладено шлюб. Від спільного проживання сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі, а саме 31.03.2020 вони з відповідачем придбали двокімнатну квартиру, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,5 кв.м., жилою площею 26,3 кв.м. Посилаючись на те, що позивач як співвласник квартири має право на визнання за ним ідеальної частки без реального поділу квартири, позивач просить визнати спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири та припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26.07.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Позивач та його представник у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач у підготовчому судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, визнала право позивача на визнання за ним права власності на частину спірної квартири. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. З матеріалів справи убачається, що 28.12.2018 між сторонами було укладено шлюб (а.с.8). Під час перебування у зареєстрованому з позивачем шлюбі відповідачем було придбано двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 43,5 кв.м., жилою площею 26,3 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири посвідченим 31.03.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук О.М. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10-13). Як встановлено судом, сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований у спірній квартирі. Таким чином, судом встановлено, що нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , загальною площею 43,5 кв.м., жилою площею 26,3 кв.м., з приводу якої виник спір, набута сторонами за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зважаючи на наведене вище, суд приходить до висновку про необхідність в рамках поділу майна подружжя визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а за [PERSON] - право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . На підставі викладеного суд вважає, що позов є законним, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України та підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно до вимог ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на викладене, суд вважає можливим повернути позивачу 50% суми сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved