Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Безсмертного С.М. звернулася до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що між нею та Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» було укладено Кредитний договір. Представником позивачки адвокатом Безсмертним С.М. було надіслано до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» адвокатський запит з метою отримання копії Кредитного договору, укладеного між [PERSON] та Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», повний і достовірний розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на дату звернення і достовірний розрахунок погашеної суми заборгованості за Кредитним договором з інформацією про рух внесених коштів. Проте, 22.02.2023 року, АТ «Перший Український Міжнародний Банк» було надіслано відповідь на адвокатський запит, де було відмовлено у наданні вказаної інформації. Вищезазначеним кредитним договором було встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, яка є незаконною, тому позивачка звертається до суду з позовною заявою про захист прав споживачів та визнання частково недійсним кредитного договору. На думку позивачки, виходячи із принципів справедливості, добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Враховуючи наведене, несправедливими є положення Кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними, тому така умова є незаконною, а договір в цій частині підлягає визнанню недійсним. Так, оскільки положення договору про встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості за Кредитним договором є несправедливим та підлягає визнанню недійсним, то відповідно, виникає об`єктивна необхідність зобов`язати Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» здійснити перерахунок заборгованості за Кредитним договором, укладеним між [PERSON] та АТ «Перший Український Міжнародний Банк», та зарахувати вже сплачені [PERSON] кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) за Кредитним договором. Позивачка просила суд: визнати недійсним положення кредитного договору, укладеного між [PERSON] та ПАТ «ПУМБ» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та у розмірах визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором; та зобов`язати АТ «ПУМБ» здійснити перерахунок платежів здійснених [PERSON] за кредитним договором як плату за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу за кредитним договором. Ухвалою судді від 13.04.2023 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання 10.08.2023 позивачка або її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. В заяві на адресу суду (а.с. 51) представник позивачки просив розглядати справу у його та позивачки відсутність. Клопотань про відкладення судового засідання, призначеного на 11:00 10.08.2023 на адресу суду не надходило. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомив, надав належним чином засвідчені копії документів, які витребовувалися судом, а також подав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що 27 червня 2013 року, між [PERSON] та Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» було підписано Пропозицію укласти Договір карткового рахунку та договір страхування (оферта), а також Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, згідно з якими [PERSON] було відкрито картковий рахунок (Оферта) у валюті рахунку - гривня, з лімітом Овердрафту - 5000 грн., зі строком користування Овердрафтом та Договором страхування - 36 міс. Згідно розділу 2 Умови договору про надання споживчих кредитів пункту 4.2 за обслуговування Кредиту Позичальник щомісячно сплачує Комісію у розмірі, вказаному в Пропозиції, від початкової Суми Кредиту, перерахованої Банком згідно з цим Розділом (база розрахунку Комісії). Як вбачається з наданої відповідачем виписки по рахунку приватного клієнта [PERSON] № 905863-2023/0602, розрахунковий період з 27.06.2013 по 01.10.2016 ПАТ «ПУМБ» систематично здійснював позичальниці нарахування комісійної винагороди за обслуговування овердрафту. Також відповідачем подано розрахунок заборгованості позивачки за кредитним договором № 26253018905863 від 27 червня 2013 року станом на 02 червня 2023 року, згідно якого загальна заборгованість позивачки перед відповідачем становить 36 171,02 грн. Доказами у цивільному процесі згідно ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від споживача придбання чи сплату будь-яких товарів чи послуг банку, як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В оспорюваному кредитному договорі від 27 червня 2013 року встановлена плата за обслуговування кредиту (комісія). Наданий позивачці кредит є споживчим, тому на правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Пунктом 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Частинами першою та другою ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Так, у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, з урахуванням вищенаведеного суд вважає, що положення оспорюваного кредитного договору від 27 червня 2013 року щодо встановлення плати за обслуговування кредиту про споживчий кредит та недотримання відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», «Про банки та банківську діяльність» та «Про споживче кредитування», а також включення в кредитну угоду несправедливих і дискримінаційних умов кредитування, які істотно порушують права позичальника, а саме пункту 4.1 розділу 2 кредитного договору від 27 червня 2013 року, згідно зі ст. 203, 215 ЦК України, є підставою для визнання вказаного пункту оспорюваного кредитного договору недійсним у зв`язку з недотриманням вимог закону щодо істотних умов необхідних для його укладення. Разом з тим, представником відповідача подано заяву до суду про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, яка обґрунтована тим, що договір між позивачкою та відповідачем укладений 27.06.2013 (десять років тому), а позивачка звернулася до суду тільки 23.03.2023, тобто з порушенням строків позовної давності. Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст. 261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, підпис позивачки в спірному кредитному договорі від 27.06.2013, де є відмітка про інформованість її щодо Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків, дає підстави суду вважати, що саме у момент підписання такого договору (пропозиції укласти договір), а саме 27.06.2013 позивачка дізналася про порушення своїх прав та законних інтересів, відповідно саме з цього моменту слід обчислювати строк позовної давності у термін три роки. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, а відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Отже, враховуючи що позовні вимоги позивачки судом визнані обґрунтованими, але стороною у спорі заявлено про застосування позовної давності, а також те, що позивачка звернулася до суду 23.03.2023, що підтверджується матеріалами справи, тобто після спливу строку позовної давності, це є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Позивачка або її представник не представив суду жодного доказу поважності причин пропуску строку позовної давності. Оскільки у суду немає підстав для поновлення строку позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності без поважних на те причин. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed