Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просить суд припинити право власності її на 1 / 2 частку квартири [ADDRESS] та припинити право власності відповідача на 1/ 2 частку автомобіля марки Renault моделі Trafic 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , визнавши право власності на вказану квартиру за відповідачем, а за автомобілем - за нею. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-212 виданого 02 березня 2021 року вона є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] , а на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-213 виданого 02 березня 2021 року є власником 1/2 частки автомобіля марки Renault моделі Trafic 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Власником інших 1/2 частки квартири та 1/2 частки автомобіля є відповідач [PERSON] . Указані автомобіль та квартира є неподільними речами, тому вона направляла на адресу відповідача листи з пропозицією виплатити їй грошову компенсацію вартості її часток у квартирі та автомобілі. Однак відповіді не отримала. Тому вважає, що майно, яке перебуває у їх частковій з відповідачем власності, може бути поділено між ними, оскільки відповідач, як малолітня дитина, набуде право власності на весь об`єкт нерухомого майна, що дасть йому можливість безперешкодно користуватися своєю власністю та у відповідача та його законного представника відпадає необхідність компенсувати їй вартість її часток у спільній частковій власності у грошовій формі. Тому на підставі статей 364, 367, 1267, 1278 ЦК України просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 18 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 07 квітня 2022 року повернуто позовну заяву позивачу. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2022 року ухвалу суду від 07 квітня 2022 року скасовано. Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 26 грудня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, на вимогах наполягає. Відповідач [PERSON] та його законний представник [PERSON] до суду не з`явилися, причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов не подали. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як слідує із матеріалів справи та не оспорюється сторонами, [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтв про право власності на спадщину за законом від 02 березня 2021 року, є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та співвласниками автомобіля марки Renault моделі Trafic 2003 року випуску, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] - кожному належить по 1 /2 частці спадкового майна (а.с. 7-10 - копії витягів, свідоцтв) На час розгляду справи спадкоємці, як співвласники спадкового майна, що є у спільній частковій власності, не виділили (поділили) у натурі свою частку ані в добровільному, ані в судовому порядку. Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] посилається на відсутність домовленості між сторонами щодо поділу спірного спадкового майна в натурі, тому просить на підставі частин першої, другої статті 364 ЦК України, частини першої статті 367 ЦК України розподілити в натурі між співвласниками майно, що є у спільній частковій власності, для забезпечення окремого та самостійного користування частиною спільного майна. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За змістом статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. В силу статті 1278 ЦК України кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Згідно з частиною другою статті 1279 ЦК України спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна, у межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. Виділ (поділ) між спадкоємцями частки спадщини в натурі проводиться з огляду на сукупність об`єктів, що складають спадщину, їх вартість з урахуванням можливого виділу в натурі такої частки. Такий виділ (поділ) не повинен порушувати права та законні інтереси спадкоємців. Якщо виділ (поділ) частки спадщини неможливий, то спадкоємець може отримати від іншого спадкоємця грошову компенсацію вартості цієї частки. До схожих висновків дійшов Верховний Суд України в ухвалі від 15 жовтня 2008 року у справі № 6-8108св08 та в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-692цс16. Спадщина належить спадкоємцям, які її прийняли, на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються передбачені в Главі 26 ЦК України правила, що регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ проводиться у судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців. До схожих висновків дійшов Верховний Суд у справі № 243/6275/16-ц у постанові від 22 січня 2020 року. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно з частинами першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. З урахуванням наведеного, виділ (поділ) між спадкоємцями частки спадщини в натурі проводиться з огляду на сукупність об`єктів, що складають спадщину, їх вартість з урахуванням можливості виділу в натурі такої частки. До схожих висновків дійшов Верховний Суд України в ухвалі від 15 жовтня 2008 року у справі № 6-8108св08 та в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-692цс16. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 зроблено висновок, що «оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання не співмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно». Судом установлено, що сторони по справі є частковими співвласниками різних самостійних об`єктів (квартири та автомобіля) і не досягли згоди щодо їх поділу в натурі, а у разі існування спору щодо поділу майна між співвласниками, вирішити питання про поділ та компенсацію одній із сторін вартості майна в натурі це обов`язок суду, про що зазначено Верховним Судом у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 219/13376/17 (провадження № 61-22150св19). При цьому суд вважає необхідним зазначити, що у випадку незгоди відповідача із визначеною позивачем вартістю спадкового майна відповідач має її спростувати належними та допустимими доказами. Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху у тому числі для надання доказів визначення вартості майна (ціни позову), яке позивач просить поділити в натурі між сторонами. На виконання ухвали суду позивачем [PERSON] зазначено, що позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту порушеного права та докази на підтвердження порушеного права, а тому невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювання вимог, їх неузгодженість із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою може бути підставою для відмови у задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення. Упродовж розгляду справи позивач [PERSON] доказів вартості спірного майна (ціни позову) до суду так і не подала. Суд вважає необхідним зазначити, що вимоги позивача у розумінні статті 364 ЦК України не є виділом в натурі частки із майна, яке перебуває у спільній частковій власності кількох осіб. Так, Верховний Суд у постанові від 27 липня 2023 року у справі № 705/4370/16-ц (провадження № 61-5282св22) зазначив, що «відмовляючись від права власності на частку у одному майні, [PERSON] прагне набути права на збільшену частку в іншому спільному майні за рахунок частки, яка належить [PERSON]. Тобто фактично позивач просить здійснити перерозподіл майна, яке перебуває у спільній частковій власності сторін внаслідок набуття права власності на нього в порядку спадкування. Вимоги позивача про збільшення своєї частки у праві власності на один об`єкт за рахунок передачі належної йому частки у праві власності на інше нерухоме майно іншому співвласнику є по суті не вимогою про виділ частки у натурі, а про примусовий обмін такими частками, що суперечить положенням ЦК України, зокрема статті 364 ЦК України». При розгляді цієї справи суд приймає до уваги вказаний висновок Верховного Суду та вважає, що вимоги позивача є по суті примусовим обміном належними їм з відповідачем частками рухомого та нерухомого майна, а не поділом частки майна в натурі, бо позивач порушує питання не про поділ спільного майна в натурі, а про примусове припинення права [PERSON] на частку у спільному спадковому майні, а правовий режим спільної власності має враховувати інтереси усіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Більш того, суду не надано доказів дотримання рівності сторін при поділі зазначеного позивачем рухомого та нерухомого майна - доводи позивача про більшу вартість квартири порівняно з транспортним засобом, ґрунтується виключно на припущеннях, не підтверджених письмовими доказами, а тому не може бути взято до уваги судом в силу частини 6 статті 81 ЦПК України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 727/10017/18 (провадження № 61-7337св21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. […] Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)». Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд вважає, що [PERSON] обрала не належний спосіб захисту своїх прав, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed