Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить: 1) встановити факт спільного проживання однією сім`єю її та [PERSON] з 01.12.1994 року по момент ухвалення рішення у справі; 2) визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, набуте нею та [PERSON] за час спільного проживання, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марки ЗАЗ 110270; грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку відповідача [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк»; 3) здійснити поділ майна, набутого нею та [PERSON] за час спільного проживання, шляхом визнання за нею права власності на: 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 автомобіля марки ЗАЗ 110270; 1/2 сум грошових коштів, які знаходяться на депозитному рахунку відповідача [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк»; 4) вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] зазначила, що у кінці 1994 року з відповідачем [PERSON] розпочали спільне проживання у будинку його брата, що за адресою: [ADDRESS] . Разом з відповідачем тримали господарство, займалися розведенням свиней. Із ними однією сім`єю проживали діти позивачки: [PERSON] , 1989 року народження, та [PERSON] , 1991 року народження. Оскільки відповідач [PERSON] є інвалідом з дитинства 1 групи та потребує постійного догляду, то позивачка здійснювала за ним догляд та отримувала за це від держави допомогу. [INFO] у позивачки та відповідача народився син [PERSON] . Також позивачка вказує на те, що під час спільного проживання з [PERSON] , 31 січня 2001 року за спільні кошти купили квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку оформили на відповідача. Після закінчення ремонтних робіт у квартирі, 31 серпня 2003 року почали проживати у ній. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , а [INFO] - син [PERSON] . Отримавши декретні виплати на дітей, позивачка зазначила, що за наполяганням відповідача, ці кошти поклали на депозитний рахунок ПриватБанку, який був оформлений на відповідача, та який періодично поповнювався ними за рахунок коштів, отриманих як заробітна плата, виплат по догляду за відповідачем, соціальної допомоги, як малозабезпеченій сім`ї. Разом з тим, позивачка зауважила, що після 23 років спільного життя, відповідач наполіг на реєстрації шлюбу, який був зареєстрований 23.02.2018 року Тетіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Київській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Також зазначила, що перебуваючи у шлюбі, в якості соціальної допомоги по інвалідності від органів соціального забезпечення отримали автомобіль марки ЗАЗ 110270, який відповідач оформив на себе. Протягом всього спільного життя, починаючи з кінця 1994 року, за твердженнями позивачки, [PERSON] не висловлював належної їй поваги, постійно ображав та всіляким способом пригнічував, морально принижував, не рахувався з її думкою та всіляко обзивав. Заради добробуту дітей, бажаючи щоб вони жили в повній сім`ї, терпіла таке аб`юзивне ставлення, ставши жертвою власного відчуття материнського обов`язку, відбувався постійний контроль зі сторони чоловіка, повинна була звітуватись за всі свої дії та за кожну копійку, постійно вимагав на собі економити. Спільне проживання фактично припинилося, коли 03.07.2022 року відповідач вигнав її з квартири, давши їй на руки лише 7000 гривень готівкою. За вказаних обставин, позивачка звернулася за захистом своїх порушених прав до суду. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2022 року, справу № 940/877/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання, поділ спільного майна передано на розгляд судді Афанасьєву В.О. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 15.09.2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання, поділ спільного майна залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 26.09.2022 року, на виконання ухвали Тетіївського районного суду Київської області від 15.09.2022 року, позивачка [PERSON] надала нову радакцію позовної заяви з додатками (а. с. 44-82 т. № 1). Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 07.10.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. 03.11.2022 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Безугла І.С. надала суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог (а. с. 99-102 т. № 1). 09 грудня 2021 року згідно розпорядження № 20 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Мандзюку С.В. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 14.12.2022 року цивільну справу № 940/877/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання, поділ спільного майна прийнято суддею Мандзюком С.В. до свого провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 27.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити позивачці у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За приписами частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. За положеннями частин 1, 2 статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Під час застосування положень ст. 74 Сімейного кодексу України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. При встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суди повинні встановити, що між сторонами склалися усталені відносини, притаманні подружжю. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27.02.2019 року в справі №522/25049/16-ц. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК України та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 ст. 17, ст. 18, пункту 2 ст. 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Враховуючи те, що частина майна була придбана до 01 січня 2004 року, а частина - після зазначеної дати, при вирішенні спору слід керуватися норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) та Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що місце проживання позивачки [PERSON] з 02.02.2007 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] (а. с. 51 т. № 1). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , між [PERSON] та [PERSON] 23 лютого 2018 року Тетіївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 09 (а. с. 12 т. № 1). Сторони у справі є батьками дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а. с. 53-55 т. № 1). Згідно пояснень сторін та інформації з автоматизованої системі документообігу Тетіївського районного суду Київської області, рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30.08.2022 року в цивільній справі № 940/685/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23 лютого 2018 року Тетіївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що складено відповідний актовий запис № 09, розірвано. Рішення суду набрало законної сили 04.10.2022 року. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко К.Ф., зареєстровано в реєстрі за № 160, відповідач [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] (а. с. 50 т. № 1). Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] з 28.09.2016 року є власником автомобіля ЗАЗ, реєстраційний номер [NUMBER] , особливі відмітки: відчуження та передача іншій особі без дозволу соцзабезпечення заборонено (а. с. 181 т. № 1). Згідно копії довідки про отримання (не отримання) допомоги, виданої 19.09.2022 року № 299, [PERSON] дійсно перебувала на обліку в управлінні соціального захисту населення Тетіївської райдержадміністрації та одержувала такі види допомоги: зокрема, з 06.09.2001 року по 20.07.2004 року призначено компенсацію непрацюючій працездатній особі по догляду за інвалідом 1 групи [PERSON] ; з 11.10.2011 року по 06.10.2021 року та з 24.10.2012 року по 23.10.2013 року призначено компенсацію, як особі, що надає соціальні послуги по догляду за інвалідом 1 групи [PERSON] ; з 25.10.2013 року по 26.11.2017 року призначено компенсацію непрацюючій працездатній особі по догляду за інвалідом 1 групи [PERSON] (а. с. 95 т. № 1). Разом з тим, на підтвердження своїх вимог щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивачка надала до справи копії фотографій, на яких зображено спільний відпочинок та дозвілля сторін з дітьми (а. с. 121-124 т. № 1). У ході судового розгляду судом також були допитані свідки. Так, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є сином позивачки та зазначив, що матір та вітчим [PERSON] проживали як чоловік та жінка близько 20 років. За спільно зароблені кошти, зокрема з продажу свиней, вони купили квартиру за адресою: [ADDRESS] . На той час він ходив до школи у 9 клас. У сім`ї всіма коштами розпоряджався лише відповідач. Свідок [PERSON] показав, що є сином сторін та зазначив, що батьки проживали разом, вели спільне господарство. Всіма хатніми справами займалась мама. Свідок [PERSON] показав, що є сином сторін та зазначив, що батьки проживали разом, вели спільне господарство. Обстановка у сім`ї була дружньою. Всіма коштами у родині розпоряджався батько. Свідок [PERSON] показав, що є братом позивачки та зазначив, що з 1990 років сестра [PERSON] разом із [PERSON] проживали разом як чоловік та жінка спочатку у житловому будинку матері відповідача, а потім у квартирі. [PERSON] розповідав йому, що квартиру купили за особисті гроші його та сестри. Отже, суд бере до уваги вищезазначені письмові докази та покази свідків, як належні та допустимі на підтвердження факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, наявності у них спільного бюджету, усталених між ними відносин, що притаманні подружжю. При цьому, обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилалась на те, що з [PERSON] почали спільно проживати саме з 01.12.1994 року, однак доказів на підставі яких можна було б встановити період початку їхнього спільного проживання не надала суду. Разом з тим, суд враховує ту обставину, яка позивачкою не була спростована, що у ході судового розгляду відповідач [PERSON] визнав факт спільного проживання з позивачкою [PERSON] саме з 20.04.1997 року, тобто вже після народження [INFO] їхнього сина [PERSON] . Отже, суд вважає встановленим факт, що має юридичне значення, про те, що [PERSON] та [PERSON] з 20.04.1997 року та по день реєстрації шлюбу, а саме -22.02.2018 року, проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу. Разом з тим, з огляду на встановлений судом факт, досліджені докази, квартира за [ADDRESS] , яка була набута під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності із рівністю часток у праві власності на неї, оскільки була придбана внаслідок спільної праці та за спільні грошові кошти сторін. Також, звертаючись до суду з позовом, позивачка [PERSON] просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки ЗАЗ 110270, грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку у АТ КБ «ПриватБанк», відкритого на ім`я [PERSON] , та здійснити поділ цього майна. Однак, позивачка не надала належних, допустимих та достатніх доказів того, що грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку у АТ КБ «ПриватБанк», відкритого на ім`я відповідача [PERSON] , набуті під час спільного проживання з відповідачем, не зазначено суми цих коштів. До того ж, у матеріалах справи відсутні докази придбання автомобіля ЗАЗ 110270 за спільні кошти подружжя. При цьому, суд вважає слушними твердження відповідача про те, що автомобіль ЗАЗ, реєстраційний номер [NUMBER] , який був наданий йому управлінням соціального захисту населення, як інваліду 1 групи, є його особистою приватною власністю, оскільки у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , зокрема в особливих відмітках наявна позначка про заборону відчуження автомобіля та передачі його іншій особі без дозволу соцзабезпечення. Що стосується доводів представника відповідача адвоката Безуглої І.С., зазначених у відзиві на позовну заяву про застосування строку позовної давності, то суд відхиляє їх з огляду на те, щовідповідно до положень ч. 2 статті 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Судом встановлено, що шлюб між сторонами у справі розірвано 30 серпня 2022 року, а позивачка з цим позовом до суду звернулась 13 вересня 2022 року, тому трирічний строк позовної давності позивачкою не пропущено. Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] від сплати судового збору звільнений, як інвалід 1 групи, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2977 грн. 20 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial