Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем по справі перебуває у шлюбі, який зареєстрований 30.06.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 709. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дочок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що подружнє життя з відповідачкою не склалося, оскільки у них різні погляди на сімейне життя та на обов`язки подружжя стосовно один одного. Шлюб між ними носить формальний характер, а тому його збереження суперечить їхнім спільним інтересам. У зв`язку з чим, просить шлюб розірвати. Крім того вважає, що неповнолітні дочки повинні проживати з ним. При цьому, спору щодо визначення місця проживання дітей між ними немає. У зв`язку з чим просить суд залишити неповнолітніх дітей з ним, як батьком. До початку розгляду справи по суті від позивача надійшла заява, у якій він просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала суду відзив, у якому позовні вимоги визнала, не заперечувала щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком. Представник третьої особи також подав суду заяву про слухання справи у його відсутності та подав висновок про доцільність проживання неповнолітніх дітей з батьком. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши наявні докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 30.06.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 709, згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 8). Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно вимог ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні з досліджених письмових доказів судом встановлено, що сторони протягом тривалого часу подружніх відносин не підтримують. Шлюб існує формально. Примиритись не бажають. При таких обставинах подальше спільне проживання і збереження сім`ї неможливе, а тому суд вважає за доцільне та правильне шлюб між ними розірвати. Щодо вимоги про залишення дітей з батьком, то з цього приводу слід зазначити наступне. Як слідує із матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] народилися [INFO] та їх батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] від 03.12.2007 року (а.с. 9, 10). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України). Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків (ст. 160 СК України). У випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст. 161СК України). Крім того, відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. В силу ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У висновку органу опіки та піклування Луцької міської ради від 06.07.2023 р. «Про доцільність визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] з батьком» зазначено, що служба у справах дітей вважає за доцільне проживання неповнолітніх дітей з їх батьком (а.с. ). Разом з тим, ч. 3 ст. 60 СК України передбачено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, суд вважає, що висновок органу опіки та піклування не може слугувати беззаперечним і визначальним для суду при вирішенні питання стосовно залишення дітей проживати з одним із батьків, зважаючи на вік дітей - 14 років, які вже самі вправі таке вирішувати. Крім того, зі змісту позовних вимог позивача, як і з відзиву на позовну заяву, вбачається, що між сторонами відсутній будь-який спір щодо місця проживання їхніх неповнолітніх дочок, оскільки вони обоє погоджуються на проживання дітей з батьком. В той же час, за відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - судом. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині залишення дітей проживати з ним до задоволення не підлягають.

Outcome: partial