Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на місяць, починаючи стягнення з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування вимог позову зазначає, що з відповідачем 09 листопада 2013 року було зареєстровано шлюб, від якого мають неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні і вихованні. З вересня 2022 року вони з відповідачем проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують, спільно господарства не ведуть. Відповідач добровільного матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду з даною позовною заявою про стягнення аліментів. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2023 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, подавши до суду, зареєстровану в канцелярії 10.05.2023 року, заяву про розгляд справи без її присутності, позовні вимоги підтримала (а.с. 9). В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився повторно, будь-яких заяв або клопотань, у дане судове засідання, не подав. Відзову чи заперечень проти позову відповідачем подано не було. Про дату, час та місце розгляду даної справи судом, відповідач [PERSON] повідомлений в порядку ч. 13 ст. 128 ЦПК України за номерами телефонів операторів мобільного зв`язку про виклик у судові засідання, за якими, зазначалось у поданій [PERSON] заяві до суду (а.с. 22-22зворот) та в цій частині було задоволено ухвалою суду від 26.06.2023 року (а.с. 23-24зворот). Відомості про отримання [PERSON] на номери операторів мобільного зв`язку повідомлень про дату та час розгляду справи підтверджується відповідними Довідками про доставку sms (а.с.28-29; 42зворот-44; 50-51зворт). Крім того, відповідачем отримувались виклики до суду направлені в порядку ч. 7 ст. 128 ЦПК України, за адресою зареєстрованого у встановленому законом порядку його місця проживання або перебування про що свідчать поштові повідомлення «Укрпошта» про вручення судових відправлень із суду рекомендованою поштовою кореспонденцією (а.с. 19, 20, 46). Також, про дату, час та місце розгляду даної справи судом відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення про його виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 52). Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи судом, повторно не з`явився і не подав заяв про поважність причин неявки, обов`язок чого визначено ч. 3 ст. 131 ЦПК України, суд дійшов висновку, що відповідача слід вважати таким, що не з`явився у судове засідання без поважних причин. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності сторін, приходжу наступного висновку. Як зазначено вище, позивачем подано заяву про розгляд справи без її участі, відповідач не з`явився у судове засідання повторно без поважних причин, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Згідно п. 1, 2 ч. 3 ст. 233 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Враховуючи зазначене, відсутність обставин, заяв або клопотань від учаснків справи, які перешкоджають розгляду справи по суті у даному судовому засіданні, суд вважає можливим провести розгляд справи без участі сторін, на підставі наявних у справі матеріалів та доказів. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності відповідно до ст. 89 ЦПК України, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно Свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, 09 листопада 2013 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було зареєстровано шлюб (а.с. 8). Відомостей та доказів розірвання шлюбу між сторонами, на дату ухвалення судом даного рішення, матеріали справи не містять. Відповідно до Свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого 16 липня 2014 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, 07 липня 2014 року у [PERSON] (відповідач по справі) та [PERSON] (позивач по справі) народився син: [PERSON] (а.с. 5). Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, спільна дитина сторін проживає з позивачем, що також підтверджується і відомостями з Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №2942 від 10 травня 2023 року, згідно якої позивач [PERSON] та неповнолітній син сторін: [PERSON] , [INFO] зареєстровані проживанням за однією адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Матеріали справи та наявні у ній докази не спростовується просилась позивача про те, що з відповідачем позивач спільно не проживає, не веде спільного господарства і того, що у добровільному порядку відповідач не надає позивачу матеріальної допомоги на утримання дитини. Відповідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно приписів ст. 141 СК України, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виконання передбачених статтею 150 СК України, обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини як фізичного, так і духовного та морального розвитку. Частиною 2 статті 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XII та набула чинності для України 27.09.1991 р. (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Матеріали справи не містять договору або домовленості між сторонами щодо матеріального забезпечення відповідачем спільної з позивачем неповнолітньої дитини. У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. № 3, судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно абз. 1 та 2 ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Матеріали справи не містять відомостей та їх документального підтвердження щодо неможливості відповідача сплачувати на користь позивача аліментів на утримання спільного сина: [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, яку просить позивач стягнути з відповідача на свою користь на утримання спільної дитини чи інших обставин визначених в ч. 1 ст. 182 СК України які б перешкоджали суду визначити розмір частки аліментів на неповнолітню дитину яку просить позивач. Згідно приписів ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи зазначене вище, виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про щомісячне стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , з дати звернення до суду до повноліття дитини, в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є достатнім та об`єктивним, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, позивач також у вимогах позову просить визначити розмір аліментів на утримання дитини як не більшим десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, однак з цього приводу суд зазначає наступне. Положення ст. 182 СК України та інші положення законодавства, за обставин встановлених судом, не визначають граничного розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини до досягнення нею повноліття в разі звернення до суду в позовному провадженні з відповідною вимогою. Застосування судом граничного розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини прямо визначено нормами розділу ІІ «Наказне провадження» Цивільного процесуального кодексу України, а саме пунктом 4 частини 1 статті 161 вказаного Кодексу. Таким чином, відсутні визначені законодавством підстави для призначення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини з застосуванням їх граничного розміру який у своїх вимогах просить позивач: не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, у зв`язку з чим, в цій частині вимоги позову слід відмовити. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Позивач звернулась до суду з даним позовом 10 травня 2023 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів. Таким чином, враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial