Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом та просить постановити рішення яким позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . \~В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що віз з відповідачем припинили шлюбні відносини з 2018, а з 23.10.2019 року рішенням Болградського районного суду Одеської області шлюб розірвано, відповідач виїхала за межі України та проживає у Туреччині. Їх спільний син залишився проживати разом з батьком, тобто з ним, позивачем. Мати виключила сина зі свого життя, припинила будь-яку участь у його вихованні та матеріальному утриманні, взагалі не цікавиться життям дитини і не виявляє ніякого бажання бачитись з дитиною, тобто взагалі не спілкується х ним. Оскільки відповідач категорично відмовляється від участі у матеріально-фінансовому забезпеченні сина, позивач вимушений самостійно забезпечувати його належне утримування, тому позивач вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Підставою позбавлення батьківських прав позивачем зазначено положення п.2 ч.1 ст. 164 СК України, тобто ухилення матері, батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухвалою від 02.08.2023 року було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Сторони в судове засідання не з`явились, надіслали заяви про розгляд справи за їх відсутності та задоволення позовних вимог. Представник третьої особи також надав заяву про розгляд справи без його участі. 23.08.2023 року від відповідача надійшла заява про визнання позову. Відповідно до ст. 206 ЦПК України Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки сторонами по справі було подано заяви про розгляд справи за їх відсутності, судом у відповідності до ч.3 ст.211, ч.2 ст.247 ЦПК України було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі на підставі наявних документів в матеріалах справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, суд прийшов до висновку про задоволення\~позовних\~вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що\~\~ [PERSON] та [PERSON] знаходились в зареєстрованому шлюбі з 17.04.2007 року, але рішенням Болградського районного суду Одеської області від 23.10.2019 року шлюбу розірвано. Відповідно до Свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] виданого 02.02.2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №3, гр. [PERSON] змінив своє прізвище та воно значиться як « [PERSON] ». За час шлюбу у подружжя [INFO] народився син [PERSON] , про що видане Свідоцтво про народження [NUMBER] від 17.03.2015 року. З 2018 року відповідач перестав цікавитись сином, не приймає участі у його вихованні, в той же рік виїхала за межі України. Син залишився проживати з батьком, який його утримує та забезпечує. Згідно довідки Виноградівського ліцею Болградської міської ради Одеської області [PERSON] навчається у 9 класі, проживає разом з батьком [PERSON] , який займається його вихованням. Мати з 2018 року знаходиться за кордоном та не бере участі в житті сина. Аналогічні відомості вказані й в акті опиту свідків, який засвідчений старостою Виноградівського старостинського округу 16.06.2023 року. Позивач зазначає, а відповідач жодним чином не спростував, що відповідач не допомагає ні матеріально, ні продуктами харчування, не спілкується з сином. За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 51 Конституції України обов`язок кожного громадянина України піклуватися про дітей, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Перелік обов`язків батьків по вихованню дитини викладений в ст.ст. 150, 151, 153-156 СК України. Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків стосовно дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «як найкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду Верховного Суду від 02 листопада 2022 року в справі № 679/1606/19 (провадження № 61-1816св22). Верховним Судом у спорах щодо позбавлення батьківських прав неодноразово зауважено, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав; Відповідно до ч.4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно ч. 5 тієї ж статті СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування, який затверджений рішенням виконкому Болградської міської ради Одеської області від 12.07.2023 року №238, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Окрім цього, у висновку зазначено, що мати [PERSON] не приймає участь у вихованні та утриманні сина [PERSON] , на контакт зі школою не йде, фактично проживає поза межами України й повертатись не бажає. Крім цього, відповідач у своїй заяві зазначила, що визнає позовні вимоги, з 2018 року проживає за кордоном, має нову сім`ю, вихованням сина [PERSON] не займається та не планує. Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що також буде відповідати інтересам дитини. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Суд під час розгляду справи безпосередньо дослідив докази у справі. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. \~ \~ \~ Виходячи з вищевказаного, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, доведені та підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved