Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

У січні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Ганжа А.О. з даною позовною заявою, в якій просить визначити за позивачем частку у спільній сумісній власності в розмірі частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також, за кожним з відповідачів частку у спільній сумісній власності в розмірі частини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона разом з відповідачами є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить їм на праві спільної сумісної власності. Вказує, що останнім часом між нею та відповідачем [PERSON] склалися неприязні стосунки та, як наслідок, вона не може повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою квартири, яка не визначена. За таких обставин, враховуючи те, що співвласниками спірної квартири, є вона та відповідачі, при цьому вони володіють в казаним об`єктом нерухомості, відповідно до чинного законодавства, в рівних долях на праві спільної сумісної власності, вважає, що її частка та частка відповідачів у праві спільної сумісної власності на вказану спірну квартиру складає укожного по 1/4 частині. Вказані обставини зумовили позивача звернутися до суду за захистом свого права. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 02.02.2021 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, які усунуто позивачем 02.03.2021. Відповідно до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом направлені запити до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА та Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області щодо місця реєстрації відповідачів. Ухвалою суду від 13.04.2021 відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеногопозовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 11.05.2023, засобами поштового зв`язку, від представника позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій представник просив змінити предмет позову замінивши одні позовні вимоги іншими та зазначити наступні позовні вимоги: - визначити, що розміри ідеальних часток співвласників квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та перебуває у спільній сумісній власності [PERSON] та відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є рівними та складають по (одна четверта) частки за кожним із них та визнати за кожним право власності на частку квартири за номером [ADDRESS] . В обґрунтування зазначив, що зміна предмету позову шляхом заміни одних позовних вимог іншимизабезпечать позивачу в повній мірі захист його порушених прав та інтересів. 01.06.2023, засобами поштового зв`язку, від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, в якій він позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечував. 06.06.2023, засобами поштового зв`язку, від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без її участі, в якій вона позовні вимоги визнала в повному обсязі, проти задоволення позову не заперечувала. В судове засідання, яке було призначено на 31.08.2023 позивач та її представник не з`явилися, сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позов підтримує, просить задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, сповіщені належним чином про час та місце розгляду справи, від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги визнають в повному обсязі. просять задовольнити. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданогоВідділом приватизації державної адміністрації Шевченківського районум. Києва03.02.1994 згідно з розпорядженням (наказом) від 02.02.1994 за № 6359, квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,44 кв.м. належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до про одруження серії [NUMBER] , видане 25.12.1999 Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві,між [PERSON] та [PERSON] 25.12.199 укладено шлюб, актовий запис № 1067. Після укладення шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Таким чином, судом встановлено, що зазначена квартира, належна сторонам у справі, визначається як спільна сумісна власність, тобто, спільна власність чотирьох осіб без визначення часток кожного з них. Порядок користування приміщеннями квартири співвласниками не встановлено. Відповідно до ч.1ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч.4 ст.41 Конституції України). Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). За ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частинами 1, 2 ст. 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. За ч.ч.2, 3ст.358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації За змістом ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Тобто, відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила суд визначити її частку та частку кожного інших співвласників у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру в розмірі , з метою щоб в подальшому вона мала можливість розпоряджатися своєю часткою. В матеріалах справи міститься [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчена приватним нотаріусом КМНО Мельник Л.С. від 02.02.2023, зареєстрована в реєстрі за № 83-85, в якій останні просять внести зміни до Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району м. Києва 03.02.1994 згідно з розпорядженням (наказом) від 02.02.1994 за № 6359 на квартиру за номером [ADDRESS] , а саме: дописати в рівних частинах кожному. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] володіють зазначеною квартирою в рівних частинах кожному в розмірі . З огляду на зазначене вище, з урахуванням чинного законодавства, враховуючи те, що співвласниками спірної квартири є позивач та відповідачі на підставі свідоцтва про право власності на житло, зважаючи на те, що позивач та відповідачі [PERSON] та [PERSON] , за взаємною згодою, володіють зазначеною квартирою в рівних частинах кожному в розмірі частки, тобто, володіють вказаним об`єктом нерухомості в рівних частинах на праві спільної часткової власності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що частка кожного із співвласників, в тому числі і позивача, у праві власності на вказану спірну квартиру складає по 1/4, що в сумі становить 4/4 квартири, тобто, одну цілу квартиру. Разом з цим, відповідач [PERSON] правом, встановленим ст. 278 ЦПК України, не скористався, відзиву на позов та заяву про зміну предмету позову та доказів на спростування доводів позивача не надав. Доказів, які б спростовували висновки суду та встановлені судом обставини, суду не надано та в матеріалах справи не міститься. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну предмету позову,а відтак, їх задоволення.

Outcome: approved