Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 56366,33 грн та судового збору в розмірі 908,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником автомобіля BMW X5 M д.н.з. [NUMBER] . 26.10.2020 о 13:05год. відповідач, керуючи автомобілем Ford Transit д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечну швидкість руху та вчинив зіткнення з автомобілем позивача, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження. Постановою Чугуївського міського суду Харківської області відповідача визнано винним за ст.124 КУпАП по факту вказаної ДТП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в АТ «СК «Мега Гарант». На відновлювальний ремонт автомобіля BMW X5 M д.н.з. [NUMBER] було витрачено 87620,00грн. 22.01.2021 третьою особою позивачеві було виплачено страхове відшкодування у розмірі 31253,67грн. Різниця між вартістю ремонту та виплаченим страховим відшкодуванням складає 56366,33грн., які позивач просить стягнути з відповідача, оскільки майнова шкода, завдана майну фізичної особи відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідач надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки розмір понесених витрат на відновлювальний ремонт не перевищує ліміт відповідальності за його страховим полісом, матеріали справи не містять вимог позивача до страхової компанії або претензії позивача до третьої особи щодо недостатності суми страхового відшкодування, також відсутні докази фактичного понесення позивачем витрат на відновлення автомобіля. Представник позивача адвокат Литвиненко В.Л. надав відповідь на відзив, в якій вказав, що позивач має право обрати спосіб захисту своїх прав на власний розсуд, автомобіль позивача оглядався двічі, страховою компанією було сплачено страхове відшкодування, тому спору між позивачем та третьої особою немає, а різницю між вартістю відновлювального ремонту та сплаченим страховим відшкодуванням належить сплатити відповідачеві. Третя особа надала пояснення по справі, згідно яких 01.09.2023 між відповідачем та страховою компанією було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу. 26.10.2020 сталася ДТП, в якій винним визнали відповідача. 03.11.2020 страховою оглянуто автомобіль позивача та встановлено, що розмір завданої шкоди складає 40624,40грн. Було розраховано розмір страхового відшкодування та виплачено 31253,67грн. Різницю між страховим відшкодуванням та вартістю реально понесених витрат повинен сплатити завдавач шкоди. Від позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи без її участі. Відповідач та представник третьої особи до суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи без їх участі до суду не надходило. Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив такі обставини. Згідно копії постанови Чугуївського міського суду Харківської області від 11.12.2020 (а.с.7) 26.10.2020 о 13:05год. [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «Ford Transit» д.н.з. [NUMBER] на 537 км. а/ш Київ-Харків-Довжанський, не вибрав безпечну швидкість руху та вчинив зіткнення з автомобілем «BMW X5 M» д.н.з. [NUMBER] , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Відповідача визнано винним за ст.124 КУпАП у вчиненні вказаної ДТП. Факт дорожньо-транспортної пригоди також підтверджується копією протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 №446976 від 26.10.2020 (а.с.81), копією схеми місця ДТП від 26.10.2020 (а.с.82-83). Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу відповідача застрахована у АТ «СК «Мега гарант», що підтверджується копією полісу №АР / 0435395 від 01.09.2020 (а.с.8). 22.01.2021 третьою особою складено страховий акт №153/2021-ГО (копія а.с.97). Позивачу сплачено третьою особою страхове відшкодування у сумі 31253,67грн., що підтверджується копією повідомлення з онлайн-банкінгу (а.с.9) та копією платіжного доручення №337 від 22.01.2021 (а.с.96). ТОВ «Баварія Моторс» проведено огляд автомобіля позивача та надано рахунок від 27.10.2020 щодо вартості відновлювального ремонту на суму 224711,51грн (копія а.с.10-11). ФО-П [PERSON] виконав роботи з відновлювального ремонту автомобіля позивача на суму 87620,00грн., що підтверджується копію рахунку-фактури № Акт виконаних робіт від 06.11.2020 року (а.с.12). Відповідно до ст.ст.55.124 Конституції України та ст. 4 ППК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з п.4 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства про вирішення спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі-постанова Пленуму), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавана за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За правилами ч. 2 ст.1187ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до ст.1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається згідно ст. 22 ЦК України відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч. 2 цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди ( пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Ч. 4, 5 та 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У п. 4 постанови Пленуму зазначено, що з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавана за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. До джерел підвищеної небезпеки відноситься, зокрема, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, (ч. 1 ст. 1187 ЦК України). Згідно з Висновком Великої Палати Верховного Суду, наданим в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми (п. 85). З матеріалів справи встановлено, що страховиком була відшкодована позивачу сума страхового відшкодування у розмірі 31253,67грн. Відповідно до ст. 29 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. За правилами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження 14-176цс18) зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Системний аналіз указаних положень законодавства, дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на вішкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювана шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то такому разі майнова шкода у повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Такого ж правового висновку дійшли Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 487/577/15-ц від 29 листопада 2019 року, № 761/41395/1 б-ц від 25 листопада 2019 року, № 490/898/16-ц від 01 серпня 2019 року, № 761/30666/16-ц від 12 квітня 2018 року. З огляду на вказане, виходячи із встановлених обставин справи та підстав пред`явлених та підтриманих представником позивача вимог, беручи до уваги, що неправомірні дії відповідача призвели до завдання позивачу матеріальних збитків, суд з урахуванням заявлених позовних вимог дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми матеріальних збитків в розмірі 56366,33 грн. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 908,00грн, на підтвердження чого надано квитанцію від 27.01.2021 (а.с.8). На підставі викладеного та

Outcome: approved