Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

31 січня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до ТОВ «Шахтобудівельна компанія» із вимогою про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві (а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог вказує, що він з 11\~жовтня 2017\~року по\~07\~серпень 2019\~року та\~з 15\~січня 2020\~року по\~06\~ травень\~2021\~року перебував\~у трудових\~відносинах з\~відповідачем,\~працюючи прохідником\~4\~розряду з\~повним робочим\~днем на\~підземних робота.06 травня 2021 року він був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.Вже після звільнення він проходив тривале лікування, яке було пов`язане з виконанням мною своїх трудових обов`язків в підземним умовах. Відповідно до медичного висновку Центральної лікарсько-експертної комісії ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.Л. Кундієва НАМН України» від 23 вересня 2021 року № 6517, йому встановлено вперше професійне захворювання, а саме: Хронічна радикулопатія S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, мязово-тонічним та больовими синдромами, рецидивуючий перебіг; Пневмоконіоз (q/r, 2/2, ах), ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.). 13 жовтня 2021 року після проведення розслідування професійного захворювання комісією було складено акт форми П-4 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання. Відповідно до п. 18 зазначеного акту, причинами виникнення професійного захворювання стала тривала робота у шкідливих підземних умовах під впливом виробничих факторів, а саме: вуглецевопородний пил фіброгенної дії зі вмістом вільного діоксиду кремнію від 10 до 70%: фактична величина 105,8-243,7 мг/м?, при нормативному 2 мг/м?, тривалість дії упродовж зміни 81,9-95,0% часу зміни; важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба: фактична величина - 149,8-187,0 Вт, при нормативному 90 Вт, фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу фактична величина - 88,4 - 97,5 Вт, при нормативному значені 45 Вт; маса вантажу, що підіймається та переміщується фактична величина 40 кг при нормативному значенні до 30 кг; робоча поза в нахиленому положенні більше 30 градусів - 29%-45% часу зміни при нормативному значенні - до 25%; нахили корпусу 175-190 разів за зміну, при нормативному значенні 50-100 разів за зміну. Висновком Обласної профпатологічної МСЕК м. Краматорськ від 08 листопада 2021 року позивачу була встановлена третя група інвалідності та 65% втрати працездатності з 05 листопада 2021 року безстроково. Вважає, що внаслідок професійного захворювання відбулося ушкодження здоров`я позивача, у зв`язку з чим йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в\~його фізичних\~і душевних\~стражданнях через\~незворотність втрати\~працездатності,\~неможливість продовження\~професійної роботи,\~необхідність вжиття\~реабілітаційних заходів\~та проходження\~лікування для\~підтримання здоров`я,\~неможливість вести\~активний спосіб\~життя,\~що впливає\~на його\~звичайний життєвий\~уклад,\~призводить до\~психологічного дискомфорту\~і вимагає\~від нього\~додаткових зусиль\~для організації\~свого життя.\~Стверджує,\~що йому\~завдані достатньо\~серйозні порушення\~здоров`я,\~у зв`язку\~із профзахворюванням.\~Його постійно\~переслідує біль\~в поперековому\~відділі хребта.\~Внаслідок профзахворювання\~у нього\~наявна загальна\~слабкість та\~головокружіння.\~Все це\~приводить до\~фізичних та\~моральних страждань\~та дискомфорту,\~відчуття пригніченості.\~Важливим фактором,\~що додає\~йому додаткових\~психічних страждань,\~вказує,\~незворотність змін\~в пошкоджених\~органах,\~які завжди\~будуть створювати\~йому больові\~відчуття та\~незручності.\~Вказує,\~що у\~зв`язку\~із професійним\~захворюванням був\~істотно змінений\~його звичайний\~життєвий уклад,\~значно знизилась\~активність,\~погіршились взаємини\~з близькими\~та знайомими,\~так як\~він став\~роздратований.\~Внаслідок погіршення\~стану здоров`я\~він втратив\~можливість повноцінно\~працювати та\~отримувати заробітну\~плату,\~що негативно\~позначилось на\~його соціальному\~стані,\~крім того\~в нього\~є дві\~доньки,\~яким я\~зараз не\~в змозі\~дати необхідне\~і все\~це його\~морально пригнічує.\~Також вказує\~на те,\~що він\~не можу\~вести повноцінний\~спосіб життя,\~протягом тривалого\~часу відчуваю\~фізичні страждання,\~обумовлені важкістю\~професійного захворювання,\~психологічний дискомфорт\~і значне\~порушення душевного\~спокою.\~Його життєдіяльність\~обмежена.\~У зв`язку\~із професійним\~захворюванням,\~він став\~обмеженим у\~русі,\~оскільки швидко\~стомлюється при\~незначних навантаженнях,\~не може\~нормально ходити\~та нахилятися.Вважає, що саме на підприємство покладено обов`язок відшкодувати працівнику моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Норми законодавства не містять будь-яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено. Моральну шкоду позивач оцінює в 100000 гривень та виходить з того, що його вини у втраті працездатності немає, а навпаки, актом встановлена вина роботодавця. Здоров`я позивача не відновиться, про що свідчить висновок МСЕК про встановлення втрати працездатності безстроково. Тому, прохає суд стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди у розмірі 90000 гривень. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 лютого 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін (а. с. 37), яка надіслана учасникам справи 07 лютого 2022 року за вихідним № 235/670/22/2559/2022 (а. с. 38). 06\~грудня 2022\~року вказана\~справа надійшла\~на адресу\~Красногвардійського районного\~суду м.\~Дніпропетровська на\~виконання розпорядження Голови Верховного Суду від 08 квітня 2022 року № 17/0/9-22. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2022 року справу судом прийнято до свого провадження та призначено судове засідання на 14 годину 30 хвилин 01 лютого 2023 року (а. с. 44), яка надіслана учасникам справи до відому 11 січня 2022 року за вихідним 1002/23-вих/2/204/911/23 (а. с. 45) та отримана учасниками справи 24 січня 2023 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 47-48). 28 березня 2023 року через підсистему «Електронний суд» на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представника відповідача адвоката Львова А.Л., на позовну заяву (а. с. 64-67 та на звороті), в яких він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач має стаж роботи в шкідливих умовах праці на різких підприємствах з 23 вересня 1995 року по 06 листопад 2000 року він працював на ДВАТ «Шахта «Красноармійська Західна №1», з 23 квітня 2001 року по 05 лютий 2008 року на ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», з 12 лютого 2008 року по 05 грудень 2008 року на ТОВ «РЕМШАХСТРОЙ», з 12січня 2009 року по 16 листопада 2009 року на ДВАТ «Шахта 1 3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля», з 21 листопада 2009 року по 30 серпень 2010 року на ТОВ «Донугепоставка», з 13 вересня 2010 року по 31 липень 2011 року на ТОВ «Краснолиманське», з 15 серпня 2011 року по 03 серпень 2012 року на ТОВ «РШС», з 31 серпня 2011 року по 06 жовтень 2017 року на ТОВ «Донуглепоставка», з 11 жовтня 2017 року по 07 серпень 2019 року та з 15 січня 2020 року по 06 травень 2021 року на ТОВ «Шахтобудівельна компанія» в умовах впливу шкідливих факторів. Звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Оскільки останнім місцем роботи є ТОВ «Шахтобудівельна компанія», тому акт розслідування причин отримання професійного захворювання був складений саме за участю відповідача, однак вважає, що професійне захворювання у відповідача виникло саме у зв`язку з тривалим періодом роботи на підприємствах вугільної промисловості, а саме: ДВАТ «Шахта «Красноармійська Західна №1», ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», ТОВ «РЕМШАХСТРОЙ», ДВАТ «Шахта 1 3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля», ТОВ «Донугепоставка», ТОВ «Краснолиманське», ТОВ «РШС», ТОВ «Донуглепоставка», ТОВ «Шахтобудівельна компанія», а не лише на підприємстві відповідача. Також зазначає, що хронічна хвороба має довготривалий повільний процес. Оформлюючи трудові відносини з позивачем, останньому були роз`яснені його права та обов`язки, проінформовано про умови праці, наявність небезпечних і шкідливих чинників, а також можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Тож відповідач не приховував тяжкість і шкідливість технологічного процесу. При цьому, позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я. За роботу в шкідливих та небезпечних умовах прані позивач користувався скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, оплатою праці в підвищеному розмірі та іншими пільгами та компенсаціями, які надаються в порядку, визначеному законодавством. Вважає, що усвідомлюючи ризик виникнення професійного захворювання, позивач умисно не повідомляв адміністрацію відповідача про необхідність переведення його на іншу менш шкідливу або менш важку працю у зв`язку з погіршенням стану свого здоров`я. За весь період роботи на підприємстві відповідача позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці. Зазначає, що позивач знав про погіршення стану свого здоров`я, однак при цьому продовжував працювати в умовах впливу шкідливих факторів, тобто навмисно сприяв розвиненню свого професійного захворювання та збільшенню шкоди для свого здоров`я. Відповідач не порушував право позивача на належні та безпечні умови праці. Вважає, що позивачем не доведена неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена моральна шкода. Протиправних дій у відношенні позивача, які б знаходилися у причинному зв`язку із профзахворюванням, відповідач не вчиняв. Наполягає на тому, що в діях відповідача відсутня провина у виникненні у позивача професійного захворювання, у зв`язку з чим відповідач не є особою, яка повинна відповідати перед позивачем. Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні розрахункові чи інші документи, які б свідчили про витрати, пов`язані з відновленням психологічного стану. Посилання позивача щодо втрати нормальних життєвих зав`язків не підтверджено жодними документами. Розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, на переконання відповідача є таким, що розрахований без урахування вимог розумності та справедливості та без законодавчо обґрунтованих підстав. Визначений позивачем розмір моральної шкоди є значно завищеним. Також звертає увагу, що стягнута моральна шкода підлягає оподаткуванню. Вважає, що позовні вимоги не підтверджуються належними доказами, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю (а. с. 85-87), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 83-84), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247 ЦПК України, ухвалив рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 11 жовтня 2017 року по 07 серпень 2019 року та з 15 січня 2020 року по 06 травень 2021 року й наказом № 587-к від 30 квітня 2021 року він був звільнений з займаної посади за ст. 38 КЗпП за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а. с. 9-11 та на взороті). Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 13 жовтня 2021 року, затвердженим 03 жовтня 2021 року першим заступником начальника Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Буряком І.М. (а. с. 14-17), позивачу було встановлено професійне захворювання: «Хронічна радикулопатія S1 ліворуч в стадії затихаючого загострення з помірними статико-динамічними порушеннями, мязово-тонічним та больовими синдромами, рецидивуючий перебіг; Пневмоконіоз (q/r, 2/2, ах), ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.) захворювання професійні встановлено вперше». Професійне захворювання у [PERSON] виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи на підприємствах вугільної промисловості, а саме: ДВАТ «Шахта «Красноармійська Західна № 1», ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», ТОВ «РЕМШАХСТРОЙ», ДВАТ «Шахта 1 3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля», ТОВ «Донугепоставка», ТОВ «Краснолиманське», ТОВ «РШС», ТОВ «Шахтобудівельна компанія». При цьому, причиною виникнення хронічного професійного захворювання вказано - вуглецевопородний пил фіброгенної дії зі вмістом вільного діоксиду кремнію від 10 до 70%: фактична величина 105,8-243,7 мг/м?, при нормативному 2 мг/м?, тривалість дії упродовж зміни 81,9-95,0% часу зміни; важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба: фактична величина - 149,8-187,0 Вт, при нормативному 90 Вт, фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу фактична величина - 88,4 - 97,5 Вт, при нормативному значені 45 Вт; маса вантажу, що підіймається та переміщується фактична величина 40 кг при нормативному значенні до 30 кг; робоча поза в нахиленому положенні більше 30 градусів - 29%-45% часу зміни при нормативному значенні - до 25%; нахили корпусу 175-190 разів за зміну, при нормативному значенні 50-100 разів за зміну. З довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 106157 від 08 листопада 2021 року, яка видана Обласною профпатологічною медико-соціальною експертною комісією м. Краматорськ (а. с. 18), вбачається, що позивачу було встановлено третю групу інвалідності, а також встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: первинно за сукупністю 65%, з 05 листопада 2021 року безстроково, з них: 40 % - хрон. п/кр. Радикулогія; 25% - пневмоконіоз. Потреба у медикаментозному лікуванні, санаторно-курортному лікуванні по хронічній п/кр радикулогії, підстава Акт огляду МСЕК № 937. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Разом з цим, приписами ст. 43 Конституції України кожному гарантовано право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно з вимогами ст. 38 Гірничого Закону України, власник (керівник) гірничого підприємства зобов`язаний забезпечувати відшкодування шкоди, завданої гірничим підприємством фізичним та юридичним особам і довкіллю. Приписами ст. 173 КЗпП України визначено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Нормами ч. ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що отримане під час виконання трудових обов`язків хронічне професійне захворювання та подальше встановлення у зв`язку з цим йому третьої групи інвалідності завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює у 90000 гривень. Враховуючи особливості захисту здоров`я потерпілого, поряд із відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Приписами ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Нормами ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України та статті 173, 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди завданої працівнику каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. При цьому, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Так, у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах,в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на роботодавця, крім випадків укладення між працівником та роботодавцем трудового договору про дистанційну роботу. Суд, зазначає, що не приймає до уваги доводи представниці відповідача про те, що наявність вини останнього у виникненні у позивача професійного захворювання є недоведеною, оскільки вони спростовані матеріалами справи. Так, зокрема, в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 13 жовтня 2021 року, затвердженому 13 жовтня 2021 року першим заступником начальника Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Буряком І.М., комісією зазначено, що раніше хронічних професійних захворювань у позивача виявлено не було, професійне захворювання виникло саме у зв`язку з тривалим періодом роботи на підприємствах вугільної промисловості, а саме: ДВАТ «Шахта «Красноармійська Західна № 1», ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», ТОВ «РЕМШАХСТРОЙ», ДВАТ «Шахта 1 3 «Новогродівська» ДП «Селидіввугілля», ТОВ «Донугепоставка», ТОВ «Краснолиманське», ТОВ «РШС», ТОВ «Шахтобудівельна компанія». Разом з цим, в Акті зазначено про те, що позивач працював в цеху в умовах впливу шкідливих факторів 3 роки 01 місяць 20 днів. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що на підприємстві відповідача позивач пропрацював саме 3 роки 01 місяць 20 днів. Суд зазначає про те, що посилання представника відповідача у відзиві на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та саме його дії стали причиною професійного захворювання, є безпідставними та суперечать встановленим обставинам справи, оскільки згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 13 жовтня 2021 року, затвердженим 13 жовтня 2021 року першим заступником начальника Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Буряком І.М., причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є: вуглецевопородний пил фіброгенної дії зі вмістом вільного діоксиду кремнію від 10 до 70%: фактична величина 105,8-243,7 мг/м?, при нормативному 2 мг/м?, тривалість дії упродовж зміни 81,9-95,0% часу зміни; важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба: фактична величина - 149,8-187,0 Вт, при нормативному 90 Вт, фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу фактична величина - 88,4 - 97,5 Вт, при нормативному значені 45 Вт; маса вантажу, що підіймається та переміщується фактична величина 40 кг при нормативному значенні до 30 кг; робоча поза в нахиленому положенні більше 30 градусів - 29%-45% часу зміни при нормативному значенні - до 25%; нахили корпусу 175-190 разів за зміну, при нормативному значенні 50-100 разів за зміну. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, у зв`язку з чим доводи відповідача в цій частині суд не бере до уваги. Викладене свідчить про те, що хронічне професійне захворювання та втрата професійної працездатності позивача настали, оскільки в тому числі і відповідач як роботодавець, у якого позивач пропрацював більше 11 років, не забезпечив створення нешкідливих та небезпечних умов праці, а тому в даному випадку наявна і вина відповідача як працедавця у виникненні у позивача хронічного професійного захворювання. Водночас, відповідно до роз`яснень Конституційного Суду України у рішенні від 27 січня 2004 року № 10рп\\2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач як працівник має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у фізичному болі, стражданнях, необхідності тривалого лікування, втраті 65% своєї професійної працездатності у молодому віці на момент складання Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) 44 роки, встановленні у зв`язку з професійним захворюванням третьої групи інвалідності безстроково. Крім того, суттєво змінився звичний уклад життя позивача, позивач вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки позивачу необхідне лікування. Разом з цим, суд зазначає, що доводи представника відповідача про те, що позивач, окрім підприємства відповідача, працював також і на інших підприємствах вугільної галузі, жодним чином не спростовує факту наявності у позивача хронічного професійного захворювання та виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати шкоду, завдану ушкодженням здоров`я працівника, тим більш, що період роботи позивача у відповідача співпадає зі стажем роботи у цеху в умовах впливу шкідливих факторів. У зв`язку з отриманим хронічного професійного захворювання позивач, хоч і не позбавлений права на працю, але має значні обмеження щодо неї, зокрема, йому більше не можна виконувати ту роботу, якою він займався раніше. З огляду на викладене, враховуючи факт отримання позивачем професійного захворювання, пов`язаного із виробництвом, яке призвело до стійкої втрати професійної працездатності в загальному розмірі 65%, необхідність лікування, суд вважає, що вказані професійні захворювання зумовили порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусили його змінити свій способі життя, а відтак дійсно йому завдано моральну шкоду. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Розмір моральної шкоди визначається з урахування м суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Так, у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, вимогами ч. 1 ст. 1168 ЦК України закріплено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок отримання хронічного професійного захворювання позивач зазнав фізичний біль, хворобливі відчуття, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я, лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач втратив 60 % своєї професійної працездатності первинно, йому встановлено третю групу інвалідності безстроково, а отже як наслідок беззаперечно настали зміни у його життєвих і виробничих зв`язках. Життя і здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю. Якщо здоров`я втрачене, то немає і того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, та відчуття спокою. За таких обставин, суд доходить висновку про доведеність факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд також враховує те, що за наслідками отриманого хронічного професійного захворювання позивач більше не може виконувати ту роботу, якою займався раніше дуже тривалий час, а відтак, вважає позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди доведеними належними, достатніми та допустимими доказами. Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним. На переконання суду, з врахуванням критерію справедливості відшкодування та з урахуванням того, що позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів не лише на підприємстві відповідача, з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 85000 гривень, а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. При цьому, відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом ІV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподаткованого доходу (стаття 165 Податкового кодексу України). Відповідно до вимог п. п. 164.2.14. п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Станом на 01 січня 2023 року розмір мінімальної заробітної плати згідно зі статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» становить 6700 гривень, а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 85000 гривень перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6700 х 4 = 26800), а отже суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди в даному випадку необхідно стягнути з урахуванням утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. За таких обставин, моральна шкода у розмірі 85000 гривень підлягає стягненню з відповідача з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач працював на підприємстві відповідача, де отримав професійне захворювання, пов`язане із виробництвом, яке призвело до стійкої втрати ним професійної працездатності в загальному розмірі 65% (встановлено при первинному огляді), необхідність лікування, що в подальшому зумовило порушення його нормальних життєвих зв`язків, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусило змінити свій способі життя, що, як наслідок, завдало йому моральну шкоду, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, які підтверджені належними та достатніми доказами, які відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенні частково, на суму 85000 гривень, а позивач, в силу закону (на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок, тобто у мінімальному розмірі для позовних вимог майнового характеру, встановленому законом на момент звернення позивача до суду з даним позовом (позивач звернувся до суду з даним позовом 31 січня 2022 року). На підставі викладеного,

Outcome: partial