Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-25 00:00:00

представник позивача звернувся до суду із позовом, в якому просить суд застосувати наслідки недійсності правочину, Договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] та стягнути з [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] грошові кошти у сумі 318 475,00 гри (триста вісімнадцять тисяч чотириста сімдесят п`ять гривень 00 копійок); судові витрати стягнути з відповідача. В обґрунтування зазначає, що 09.09.2017 року між продавцем - [PERSON] та покупцем - [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, за адресою: [ADDRESS] , який посвідчила приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Христина Василівна. Вказана квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № [NUMBER] , виданого Львівською міською адміністрацією 12.08.1994. Згідно з висновком оцінювача до звіту про незалежну оцінку майна станом на 08.09.2017, здійсненої суб`єктом підприємницької діяльності [PERSON] , ринкова вартість квартири становила 318 475 гривень без ПДВ. Відповідно до п. 2.2 Договору, на момент підписання даного договору, [PERSON] повністю оплатив вартість квартири за договором у розмірі 318 475 гривень та згодом зареєстрував право власності на цю квартиру. 06.04.2018 року [PERSON] , відповідач, подав позов про визнання Договору недійсним, обґрунтовуючи його тим, що [PERSON] склала заповіт серії НМІ № 460335, згідно з яким спірну квартиру заповіла йому. Крім цього, на думку [PERSON] . Договір укладений з порушенням норм чинного законодавства, в момент коли [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.12.2018 у справі № 466/2582/18 даний Договір було визнано недійсним у зв`язку з тим, що приватним нотаріусом Львівського міського територіального округу Куйбідою-Кришкевич Христиною Василівною нотаріальні дії з посвідчення даного Договору вчинялися поза робочим місцем (на виклику) на території Львівської області, поза межами свого нотаріального округу, та з порушенням порядку вчинення нотаріальних дій. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20.12.2018 у справі № 466/2582/18 було оскаржене [PERSON] до Львівського апеляційного суду. Постановою Львівського апеляційного суду від 04.11.2019 у справі 466/2582/18 апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Суд апеляційної інстанції встановив, що оспорюваний договір купівлі-продажу був посвідчений у с. Жирівка Пустомитівського району Львівської області приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич X. В., яка здійснює свою діяльність у Львівському міському нотаріальному окрузі, а тому суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу був посвідчений поза межами діяльності Львівського міського нотаріального округу, чого не заперечувала і сама приватний нотаріус. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.12.2020 у справі № 466/2582/18 рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20.12.2018 та постанову Львівського апеляційного суду від 04.11.2019 було залишено без змін. Верховний Суд у даній справі погодився із висновками судів попередніх інстанцій про визнання оспорюваного договору недійсним та скасування запису про право власності на спірну квартиру за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім цього, Верховний Суд додав, що задовольняючи позовні вимоги про скасування права власності на спірну квартиру, суди не вирішували питання про повернення [PERSON] грошових коштів, сплачених за квартиру, адже у даній справі вимога про застосування наслідків нікчемного правочину не заявлялась. З огляду на викладені обставини справи, належним способом захисту майнових прав та інтересів позивача є звернення до суду із позовною заявою з вимогою про повернення позивачу грошових коштів, сплачених за спірну квартиру відповідно до умов Договору. 07.09.2021 року провадження у справі відкрито. 30.12.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача позов заперечив, просить в задоволенні такого відмовити. В обґрунтування свої заперечень зазначає, що із заповіту [PERSON] від 14.08.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І.О., вбачається, що на випадок смерті [PERSON] заповіла відповідачу належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . Зокрема, [PERSON] даний заповіт складено лише щодо частини спадщини, а саме вказаної квартири. За даним заповітом Відповідач є спадкоємцем лише вказаної квартири. З вказаного заповіту вбачається, що [PERSON] на випадок смерті не заповідала відповідачу грошові кошти, які могли їй належати, а відтак за даним заповітом відповідач не є спадкоємцем прав на грошові кошти [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 13.10.2017р. серія [NUMBER] . Із урахуванням укладеного 09.09.2017р. між [PERSON] та позивачем договору купівлі-продажу квартири вбачається, що на час відкриття спадщини ( [INFO] ) [PERSON] до складу її спадщини увійшли права на грошові кошти в розмірі 318 475,00 грн., що є предметом спору у даній справі. Після смерті [PERSON] , права на грошові кошти в розмірі 318 475,00 грн., у випадку відсутності заповіту [PERSON] , який охоплює права на грошові кошти, повинні були б спадкуватися спадкоємцями за законом на загальних підставах в порядку черговості визначеної у статтях 1261-1265 ЦК України. Враховуючи вказаний заповіт, а також рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20.12.2018р. у справі №466/2582/18, до відповідача перейшло лише право на вищевказану квартиру. Прав на грошові кошти [PERSON] у порядку спадкування за заповітом до відповідача не переходило. Зазначає, що для застосування наслідків недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції у даному спорі, враховуючи норми закону та висновки викладені у вказаних постановах Верховного Суду, повинна бути наявна необхідність певних умов, а саме: наявність особи, яка є єдиним спадкоємцем усієї спадщини [PERSON] , тобто особа до якої перейшли усі її права та обов`язки, в тому числі права на грошові кошти в розмірі 318 475,00 грн.; наявність у позивача майна, а саме вказаної квартири переданої за договором купівлі-продажу, що визнаний судом недійсним. Разом з тим у позивача було право під час розгляду вказаної справи №466/2582/18 звернутися із зустрічним позовом про застосування наслідків недійсності правочину, враховуючи, що на час розгляду даної справи він був власником вказаної квартири, однак позивач не скористався наданим правом. Крім того, в касаційній скарзі у цій справі позивач зазначав, що задовольняючи позовні вимоги про скасування права власності відповідача на спірну квартиру, суди не вирішили питання про повернення йому грошових коштів, сплачених за квартиру. За результатом розгляду даної справи колегія суддів у постанові Верховного Суду від 17.12.2020р. по справі №466/2582/18 зазначила: «Доводи касаційної скарги, про те, що задовольняючи позовні вимоги про скасування права власності відповідача на спірну квартиру, суди не вирішили питання про повернення [PERSON] грошових коштів, сплачених за квартиру, є безпідставними, оскільки позивачем не заявлялась вимога про застосування наслідків нікчемного правочину, тому судом не вирішувалась». Таким чином, враховуючи, що відповідач не є єдиним спадкоємцем усієї спадщини [PERSON] , а лише її частини, відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Також відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки вказана квартира, що передана за договором купівлі-продажу, який визнано судом недійсним, не перебуває у позивача. На даний час дана квартира перебуває у власності інших осіб. Звертає увагу суду, що у випадку задоволення позовних вимог, відповідач буде зобов`язаний повернути грошові кошти, які він не отримав в порядку спадкування, що в свою чергу призведе до неправильного застосування статей 216, 1216 ЦК України та порушення завдання і основних засад цивільного судочинства передбачених статтею 2 ЦПК України. Окрім того із даного договору купівлі-продажу вбачається, що його сторонами були [PERSON] (продавець) та позивач (Покупець), у зв`язку із незрячістю [PERSON] договір в її присутності та на її особисте прохання підписаний [PERSON] . У п. 2.2 договору купівлі-продажу зазначено: «Продаж цей вчиняється за домовленістю сторін за 318 475,00 грн. (триста вісімнадцять тисяч чотириста сімдесят п`ять гривень 00 копійок), які повністю оплачені Покупцем представнику Продавця на момент підписання даного договору». Дані щодо представника Продавця у вказаному договорі купівлі-продажу відсутні. З цього слідує, що [PERSON] , як продавець, фактично не отримувала від позивача, як покупця, кошти за вказаним договором купівлі-продажу, а відтак, враховуючи вимоги ст. 216 ЦК України, очевидним є те, що відсутні підстави для задоволення позовним вимог. Разом з тим, представник відповідача звертаю увагу суду, що [PERSON] (Продавець) на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу проживала разом із Позивачем і у зв`язку із станом її здоров`я даний договір було посвідчено за цією адресою, що вбачається із самого договору, який міститься в матеріалах справи. Із наведеного вбачається, що у випадку фактичного передання позивачем коштів [PERSON] за вказаним договором купівлі-продажу то дані кошти фактично з 09.09.2017 р. (день укладення договору купівлі-продажу) до 03.10.2017 р. (день смерті [PERSON] ) знаходились за адресою його місця проживання, оскільки [PERSON] до дня смерті проживала за цією адресою. Наведене на думку представника відповідача безумовно свідчить про безпідставність позовних вимог. 09.03.2022 року на адресу суду надійшли письмові відповіді позивача [PERSON] на поставлені в порядку ст. 93 ЦПК питання представника відповідача [PERSON] 14.07.2022 року задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка [PERSON] , закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 09.08.2022 року суду пояснив, що перебував у приміщенні сільської ради до ного підійшов позивач, [PERSON] , який був візуально знайомим та попросив бути свідком при укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , яка мала вади зору (була незрячою). Під час укладення договору свідок кошти не рахував, був свідком при укладенні договору, а не представником [PERSON] . Словесно була озвучена сума 300 з лишком тисяч. Кошти не рахував особисто, двоє жінок рахували кошти. Всі присутні були згідні із сумою коштів. В судовому засіданні 09.08.2022 року позивач позов підтримав, просить такий задоволити в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав у ньому наведених, дав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві, просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, дав пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, пояснення свідка, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Встановлено судами, що 14 серпня 2017 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого на випадок смерті, заповіла [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . 09 вересня 2017 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, згідно якого продала зазначену квартиру [PERSON] . З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 119378753 від 02 квітня 2018 року, договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х. В. За змістом договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2017 року, останній був посвідчений, у будинку [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 20.12.2018р. у справі №466/2582/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського округу Куйбіда-Кришкевич Христини Василівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 04.11.2019р. та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.12.2020р., було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON] та Позивачем, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Христиною Василівною, за реєстровим номером 194 та скасовано запис про право власності на нерухоме майно за Позивачем на квартиру [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 1349544046101, номер запису про право власності: 22291150. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.12.2020 р. у справі №466/2582/18 також зазначено, що доводи касаційної скарги, про те, що задовольняючи позовні вимоги про скасування права власності відповідача на спірну квартиру, суди не вирішили питання про повернення [PERSON] грошових коштів, сплачених за квартиру, є безпідставними, оскільки позивачем не заявлялась вимога про застосування наслідків нікчемного правочину, тому судом не вирішувалась. У п. 2.2 договору купівлі-продажу від 09.09.2017 року зазначено: «Продаж цей вчиняється за домовленістю сторін за 318 475,00 грн. (триста вісімнадцять тисяч чотириста сімдесят п`ять гривень 00 копійок), які повністю оплачені Покупцем представнику Продавця на момент підписання даного договору». Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , який відповідно до договору купівлі-продажу від 09.09.2017 року зазначений як представник продавця суду пояснив, що особисто кошти не перераховував, пам`ятає суму понад 300000,00 грн., яку перераховували при укладенні договору дві жінки. Сторони договору та присутні погодились із вказаною сумою. Судом встановлено, що позивачем, [PERSON] , на виконання умов договору купівлі-продажу від 09.09.2017 року було передано кошти [PERSON] у розмірі 318 475,00 грн., що ствердив позивач, опитаний в порядку ст. 93 ЦПК України та підтвердив свідок [PERSON] . З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.10.2017 року вбачається, що [PERSON] померла [INFO] у селі Жирівка Пустомитівського району Львівської області. Не заперечено сторонами, що кошти згідно договору купівлі-продажу від 09.09.2017 року після визнання договору недійсним у розмірі 318 475,00 грн. [PERSON] [PERSON] не повернула. Не заперечено сторонами, що з вказаного заповіту вбачається, що [PERSON] на випадок смерті не заповідала відповідачу грошові кошти, які могли їй належати, а відтак за даним заповітом відповідач не є спадкоємцем прав на грошові кошти [PERSON] . Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 1245 ЦК України передбачено, що частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Частиною 1 та 2 ст. 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Частиною 1 та 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів прийняття спадщини після смерті [PERSON] спадкоємцями за законом. Будь-яких клопотань про витребування таких стороною позивача не заявлялось. Окрім того не доведено суду про наявність майна що увійшло до спадкової маси, яка відкрилась після смерті [PERSON] . Згідно ч.ч 2,3\~ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті\~13, частина третя статті\~16 ЦК України\~не суперечать частині другій\~статті 58 Конституції України\~та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої\~статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору, як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам\~Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Як вбачається із змісту ч.1\~ст. 216 ЦК України\~недійсним правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Окрім того,\~реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша\~статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Загальним наслідком недійсності правочину є реституція. Виходячи зі змісту реституції в зобов`язально-правових відносинах захисту права власності, її метою є поновлення того майнового становища сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину. При цьому, особливістю реституції, як наслідку недійсного правочину в захисті права власності полягає у можливості її застосування незалежно від наявності вини і заподіяної таким правочином шкоди. У постанові Верховного Суду від 24.06.2021р. у справі №331/4782/18 на яку посилається Позивач у позовній заяві, колегію суддів зазначено: «Наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину». Відмовляючи в задовленні позову судом враховано, що відповідач не є єдиним спадкоємцем усієї спадщини [PERSON] , а лише її частини, відповідно до заповіту від 14.07.2017 року, яким грошові кошти у розмірі 318475,00 грн. відповідачем після смерті [PERSON] не успадковані, та квартира що була об`єктом договору купівлі-продажу від 09.09.2017 року, який визнано судом недійсним, у власності позивача не перебуває, протилежного стороною позивача суду не доведено. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи наведене, позовні вимоги не знайшли свого обґрунтованого підтвердження у представлених суду доказах, спростовані стороною відповідача, а тому в задоволенні таких слід відмовити за безпідставністю. У зв`язку з відмовою в позові судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed