Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

у квітні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в особі законного представника [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На мотивування заявлених позовних вимог вказує, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрована малолітня [PERSON] , [INFO] , яка згідно з актом від 21.02.2023 року не проживає в цьому житловому приміщенні та особистих речей в помешканні не має, а також є малолітньою донькою [PERSON] (онуки позивача та законний представник відповідача в межах вказаної цивільної справи), яка визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно із заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.10.2020 року в справі № 752/5925/19. Оскільки малолітня [PERSON] фактично не мешкає у вказаній квартирі, за житлово-комунальні послуги її матір [PERSON] не сплачує, а реєстрація відповідача створює перешкоди в реалізації позивачем своїх прав, як власником майна, вона вимушена була звернутися до суду із цим позовом, який просить задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 12.04.2023 року відкрито провадження з призначенням проведення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі, без повідомлення сторін (а.с. 68). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.06.2023 року, в зв`язку відсутністю в матеріалах справи доказів належного повідомлення відповідача про розгляд справи, відкладено судовий розгляд вказаної цивільної справи на 21.08.2023 року (а.с. 76). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Законний представник відповідача відзив на позов не подав. Третьою особою надано суду висновок органу опіки та піклування, в якому зазначено про недоцільність визнавати малолітню [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на житло від 11.04.2000 року, виданого Державною адміністрацією Московського району. Згідно технічного паспорту на вказане житлове приміщення - квартира є спільного заселення, розташована на 1 поверсі 16 поверхового будинку та складається з 3 кімнат жилою площею 44,1 кв. м, у тому числі 1-а кімната 14,0 кв. м, 2-а кімната 14,2 кв. м, 3-я кімната 15,9 кв. м, кухні площею 8,1 кв. м, кімнати 2,1 кв. м, вбиральні 0,8 кв. м, коридору 9,8 кв. м, вбудованої шафи 2,0 кв. м, балкону 1,5 кв. м, загальна площа квартири 68,4 кв. м. Відповідно до інформації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування осіб Голосіївської РДА, про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Як вбачається з акта про не проживання від 21.02.2023 року [PERSON] фактично не проживає в квартирі [ADDRESS] . Крім того, як вбачається із заочного рішення Голосіївського районного суду м. від 28.10.2020 року в справі № 752/5925/19 (провадження № 2/752/1634/20), [PERSON] - мати відповідача та її законний представник в межах вказаної цивільної справи, визнана такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Судом встановлено, що малолітня відповідач не мешкає у спірній квартирі понад встановлені законом строки, покинула зазначене житлове приміщення разом із своєю матір`ю та перестала у ньому мешкати. Частинами 2,3 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Інтереси дитини вказаним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітня [PERSON] у спірній квартирі не мешкає, так як і її матір [PERSON] , яка позбавлена права користування вказаним житлом, і такі обставини стороною відповідача жодним чином не спростовані. Залишення неповнолітньої зареєстрованим у спірній квартирі суперечило б змісту ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України. Враховуючи, що малолітня [PERSON] залишила постійне місце проживання разом зі своєю матір`ю [PERSON] , яка є такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] в силу судового рішення, яке набуло законної сили, суд, вважає, що відповідача необхідно також визнати такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки [PERSON] не мешкає у спірній квартирі понад встановлені законом строки та її право користування вказаним житлом перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд при ухваленні рішення приходить до наступного. Оскільки згідно пенсійним посвідченням серії [NUMBER] від 04.10.2011 року позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи (трудове каліцтво), відтак відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору, а тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у зв`язку з чим, із [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved