Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

У лютому 2023 року позивачка звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до АТ «СК «Країна», в якій просила стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати у розмірі 14 212,60 грн., три проценти річних в розмірі 1773,93 грн. та пеню в розмірі 21 749,45 грн., а всього 37 735,98 грн.. Позов обгрунтовує тим, що 27 грудня 2019 року близько 16.20 год. водій [PERSON] керуючи автомобілем «Toyota Camry», д.н.з. [NUMBER] , здійснюючи рух по правій смузі вул. Донецьке шосе, смт. Слобожанське, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, з боку Підгородне у напрямку вул. Березанської де в районі АЗС «Дніпронєфть», буд. 72, допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці ДТП. Зазначає, Що відомості про дане ДТП були внесені до ЄРДР за №12019040000001064 від 27.12.2019 року. Постановою слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області кримінальне провадження №12019040000001064 закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вказує, що цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] , відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів застрахована у АТ «СК «Країна». 23.08.2021 року позивачка звернулась до АТ «СК «Країна» з заявою про виплату їй відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхового відшкодування, а саме: моральної шкоди, заподіяної смертю чоловіка у розмірі 12 мінімальних заробітних плат у розмірі 50 076,00 грн. та витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі 38 473,00 грн.. 30.12.2021 на картковий рахунок позивачки від АТ «СК «Країна» надійшли кошти у розмірі 39 667,81 грн.. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2022 року у справі № 205/2307/22 стягнуто з АТ «СК «Країна» на користь позивачки суму невиплаченого страхового відшкодування у розмірі 50 076,00 грн., яке постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 25.01.2023 залишено без змін. Зазначає, що 02.02.2023 року на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2022 року, АТ «СК «Країна» перерахувала на картковий рахунок позивачки кошт у розмірі 50 076,00 грн.. Зазначає, що АТ «СК «Країна» була зобов`язана виплатити їй страхове відшкодування у розмірі 50 076,00 грн., не пізніше 29.11.2021 року. У зв`язку з чим АТ «СК «Країна» прострочила виплату належного позивачці страхового відшкодування у розмірі 50 076,00 грн., 431 дні, а саме з 29.11.2021 до 02.02.3023 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2023 року, вищевказану справу направлено на розгляд до Подільського районного суду м. Києва, за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2023 дана цивільна справа розподілена головуючому судді Скрипник О.Г.. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 27.03.2023 року справу № 205/1597/23 прийнято до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. 21.04.2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги є необгрунтованими, такими що не підлягають задоволенню. Зазначено, що 02.02.2023 року, тобто на 8 день з дня набрання законної сили постанови апеляційного суду, на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, АТ «СК «Країна» перерахувало на розрахунковий рахунок позивача суму невиплаченого страхового відшкодування у розмірі 50 076,00 грн.. АТ «СК «Країна» виконало свої зобов`язання перед позивачем відповідно до вимог Закону в повному обсязі. 24.04.2023 року від позивачки надійшла відповідь на відзив. В судове засідання позивачка не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги задовольнити та ухвалити відповідне рішення. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Так, варто зазначити, що відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» № 85/96-ВР від 07.03.1996 року, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування»). Відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (ст. 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (п. 6 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України). Відповідно до вимог статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до частин першої, другої статті 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більше як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Згідно із частиною третьою статті 1200 ЦК України особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами (частина перша статті 1202 ЦК України). Відповідно до статті 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Так, у пункті 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Так, вбачається, що внаслідок дорожньо-транпсортної пригоди потерпіла особа, внаслідок отриманих травм померла. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] , як володільця транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована за договором обов язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у АТ «СК «Країна». 15 вересня 2022 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до АТ «СК «Країна» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування задоволено, стягнуто з АТ «СК «Країна» на користь [PERSON] суму невиплаченого страхового відшкодування у розмірі 50 076,00 грн., яке постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 25.01.2023 року у справі № 205/2307/22 залишено без змін. Таким чином, на виконання постанови апеляційного суду відповідачем 02.02.2023 року здійснено оплату страхового відшкодування у розмірі 50 076,00 грн.. Відтак, вбачається, що судами було встановлено право позивачки на отримання відшкодування шкоди та виплату страхового відшкодування. Так, згідно зі статтею 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Враховуючи положення пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого граничний строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплати складає 90 днів, а за умовами договору про добровільне страхування - 14 днів, Верховний Суд (взявши до уваги визначені позивачем вимоги до страховика) погоджується з тим, що починаючи з 91 дня після звернення з необхідними документами про виплату страхового відшкодування у страховика виникло прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 200/4309/14-ц (провадження № 61-23763св18) зазначено, що: «інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18) зазначено, що: «правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням». Так, дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки аргументи відповідача, що останній здійснив виплату на 8 день з дня набрання законної сили постанови апеляційного суду, є безпідставними. Разом з цим, суд прийшов до висновку, що позов в частині стягнення пені не підлягає задоволенню. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Отже аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відтак, позовні вимоги про стягнення пені за період з 29.11.2021 року по 02.02.2023 року мали би бути заявлені не пізніше 29.11.2022 року, а тому вимоги позивачки виходять за межі позовної даності. Таким чином, вимоги про стягнення пені не підлягає задоволенню, у зв`язку з пропуском строків давності. Щодо стягнення в порядку ст. 625 ЦПК України, то суд звертає увагу, що за змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній і у постанові від 6 липня 2016 року № 6-1946цс15. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 вказано, що: "враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. З врахуванням зазначеного, оскільки відповідачем належним чином не виконано покладені на нього обов`язки щодо виплати страхового відшкодування за договором страхування, а тому заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, про часткове задоволення вимог позивачів, а іншого стороною відповідача не було спростовано. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial