Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-24 00:00:00

В липні 2023 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Коляду А.М. звернулась до суду із позовом до відповідача ТОВ «Глобал Спліт», в якому просила стягнути із відповідача на користь позивача безпідставно отримані кошти в сумі 966,77 грн., три відсотки річних в сумі 41,00 грн., інфляційні втрати в сумі 280,34 грн., а також судовий збір в сумі 1073,60 грн., та витрати на правову допомогу в сумі 8000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Урбанської Л.А. від 18.01.2022 року, було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 11950, вчинений 02.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. про стягнення із позивача на користь відповідача заборгованості в сумі 11775,52 грн. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31.01.2023 року, було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 11950, вчинений 02.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. про стягнення із позивача на користь відповідача заборгованості в сумі 11775,52 грн. Позивач вказує, що з моменту відкриття виконавчого провадженні та впродовж перебування справи в провадженні суду, із неї було стягнуто на користь відповідача кошти в сумі 966,77 грн. Звернувшись до відповідача із вимогою про повернення коштів, останній, в добровільному порядку зазначену суму коштів на користь позивача не сплатив. Посилаючись на викладене, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом та просить стягнути зазначену суму коштів, а також з огляду на безпідставне користування чужими грошовими коштами позивач вказує на наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача за період із 04.02.2022 р. по 03.07.2023 р. три відсотки річних в сумі 41,00 грн., та інфляційні втрати в сумі 280,34 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.07.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В липні 2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що доказів на підтвердження отримання відповідачем вимоги про сплату коштів в добровільному порядку позивачем не надано, відповідач згоден на добровільне врегулювання спору та повернення цих коштів. Крім того, законні підстави для стягнення із товариства на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат відсутні, а відтак позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими. В липні 2023 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому сторона відповідача просила у стягненні витрат на правову допомогу в сумі 8000,00 грн. відмовити. В серпні 2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог та вказувала на об`єктивність пред`явленої до стягнення суми витрат на правову допомогу. В серпні 2023 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому сторона відповідача просила при ухваленні судового рішення зменшити розмір витрат на правову допомогу до 2000,00 грн. з огляду на не співмірність пред`явленої до стягнення суми. Інші клопотання від сторін до суду не надходили. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Урбанської Л.А. від 18.01.2022 року, було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 11950, вчинений 02.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. про стягнення із позивача на користь відповідача заборгованості в сумі 11775,52 грн. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31.01.2023 року у справі № 752/18159/22, було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 11950, вчинений 02.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. про стягнення із позивача на користь відповідача заборгованості в сумі 11775,52 грн. Позивач вказує та стороною відповідача не заперечувалось те, що в рамках зазначеного виконавчого провадженні із позивача на користь відповідача було стягнуто кошти в сумі 966,77 грн. Наведене також підтверджується копією платіжної інструкції № 31 від 03.02.2022 р., яка міститься в матеріалах справи. Сторона позивача вказує, що 23.05.2023 року відповідачу було направлено вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів, яка була відповідачем залишена без належного реагування. Однак, варто вказати на те, що доказів належного відправлення товариству зазначеної вимоги до позову долучено не було, як і не було надано доказів належного отримання або не отримання відповідачем зазначеного документу із вказівкою на причини, а тому заперечення сторони відповідача в цій частині слушними. Обґрунтовуючи позовні вимоги сторона позивача вказувала на наявність підстав для стягнення безпідставно набутих коштів, а також трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідача вказувала, що будь-яких досудових вимог від сторони позивача товариство не отримувало, а відтак відсутні підстави для примусового стягнення коштів. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. В даному випадку, правовою підставою набуття відповідачем коштів стягнутих з позивача став виконавчий напис нотаріуса № 11950 від 02.12.2021 року, який рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31.01.2023 року, - було визнано таким, що не підлягає виконанню, а тому правова підстава для отримання відповідачем грошових коштів відпала, і вказані кошти підлягають поверненню відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Так, із наявних у справі доказів вбачається, що відповідач отримав від позивача кошти в сумі 966,77 грн. в рамах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, який в подальшому було визнано таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що в ході розгляду справи стороною позивача доведені підстави для стягнення безпідставно отриманих коштів, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). За приписами статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Крім того, статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому, частина п`ята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Варто вказати, що із рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки, вони виникають із актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність і визначеність. Наведене свідчить, що вимоги позивача щодо стягнення сум передбачених ст. 625 ЦК України задоволенню не підлягають. Крім того, варто вказати на те що якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення сум відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15 Посилаючись на статті 536 та 625 ЦК України, позивач просив стягнути із відповідача три проценти річних, та інфляційні витрати, однак, суд звертає увагу сторони позивача на те, що статтею 536 ЦК України розмір процентів, які можуть нараховуватись у разі безпідставного одержання грошей, не визначено. Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що законних підстав для стягнення із відповідача на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат стороною позивача не наведено, а судом не встановлено, а відтак в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме судовий збір в сумі 805,77 грн. В частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. (справа №640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Крім цього, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). При цьому, відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. ЦПК України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката. Дані висновки узгоджуються з практикою Верховного Суду викладеною у постанові від 15.09.2021 р. у справі №440/4206/19. На підтвердження витрат на правничу допомогу стороною позивача надано договір № 22/05/2023 року від 22.05.2023 року, акт про надання послуг від 12.07.2023 року на суму 14000,00 грн., та акт надання послуг від 08.08.2023 року на суму 8500,00 грн. За правилами ст. 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач подав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, вважає, що розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям розумності та реальності наданих адвокатських послуг та є неспівмірним із виконаним адвокатами роботами. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи складність справи та об`єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), беручи до уваги те, що сторона відповідача заявила клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, а позовні вимоги задоволено частково, а тому суд вважає можливим стягнути із відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., а у стягненні решти коштів відмовити, оскільки, на переконання суду, зазначений розмір витрат є обґрунтованим, виходячи зі складності справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами).

Outcome: partial