Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

В липні 2023 року до суду надійшов позов про розірвання шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований 05 листопада 2011 року Городищенським відділом ДРАЦС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 152, залишення прізвища " [PERSON] ", та визначення місця проживання неповнолітніх дітей з позивачем. В обгрунтування заявлених вимог представник позивача Білінкіна Т.В. вказує, що на сьогодніщній день подружжя не проживає однією сім'єю, подружні відносини припиненні з лютого 2022 року. Основна причина розпаду сім'ї, це різниця характерів, відсутність взаєморозуміння і довіри. Сумісний побут вести не виходить, весь час виникають суперечки. Збереження сім'ї неможливе. Спору про поділ спільного майна не має. Від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Всі питання, що стосуються виховання і утримання дітей вирішені, спір щодо визначення місця проживання дітей відсутній. З початком війни позивач з дітьми виїхали з України та проживають в Данії в м. Вайле. В липні 2023 року приїздили в Україну, але 22 липня знову поїхали за кордон. Відповідач надав дозвіл на виїзд дітей за кордон. 31 липня 2023 року в справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. До суду сторони не з`явилися, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, про що зокрема свідчать матеріали справи. Представник позивача [PERSON] , адвокат Білінкіна Т.В. подала заяву та клопотала про розгляд справи без неї, як представника позивача та позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в заяві від 24.08.2023 року клопотав про розгляд справи про розірвання шлюбу без його участі, позовні вимоги визнає повністю, суду довіряє. Суд, за відсутності підстав до відкладення судового засідання, з огляду на частину 2 статті 223 ЦПК України щодо підстав для відкладення розгляду справи в судовому засіданні в межах встановленого строку, з урахуванням норм частини 3 статті 211 ЦПК України, та відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, врахувавши думку представника позивача, відповідача, що викладені письмово, та вивчивши наявні докази у справі, приходить до такого. В статті 1 Сімейного кодексу України передбачено, що побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до статті 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За нормами статті 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя і, в разі неможливості примирення сторін, відповідно до статтей 111, 112 СК України розривається. В суді доведено, 05 листопада 2011 року, за даними Свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] виданий повторно 27 червня 2023 року Городищенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Цнтрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , відповідач у справі, та [PERSON] , позивач у справі, зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис № 152. За нормами статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Шлюбні (подружні) стосунки між [PERSON] та [PERSON] припинені з початком повномаштабного вторгнення Росіійської Федерації на Україну, з лютого 2022 року. Подружжя проживає окремо. Спільного господарства не ведуть. Поновлювати подружні стосунки не бажають. За нормами пункту 10 постанови ПВС України від 21.12.2007 № 11 "Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", охорона сім`ї державою полягає в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечите інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Від шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , актовий апис № 15 від 22.01.2014 року, підтверджено Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 89 від 30.07.2023 року, підтверджено Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , які зі слів позивача проживають з нею як матір'ю за кордоном. Позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу. Підстави, які б перешкоджали звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу, що передбачені СК України, зокрема таких як вагітність або ж недосягнення дитиною одного року, судом не встановлено. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, не бажає зберігати шлюб. Відповідач [PERSON] позов визнав, не заперечує щодо розірвання шлюбу. За нормами частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше сумісне життя і збереження сім'ї стало неможливим. Сім'я розпалася остаточно і зберегти її неможливо. Згідно частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права, ні чоловіка, ні дружини, та приймає до уваги, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Виходячи із тих обставин, що шлюб між сторонами існує лише юридично, без паритетних засад про почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, підтримання стосунків, суд вбачає відсутньою морально - правову основу шлюбу, і приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Згідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Звертаючись з позовною заявою про розірвання шлюбу, представник позивача просила визначити місце проживання неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з матірю позивачем [PERSON] , які з початком повномаштабного вторгнення Росіійської Федерації на Україну, з лютого 2022 року виїхали з України за кордон та на даний час проживають в Данії, діти відвідують навчальні заклади, та вказує, що спір щодо визначення місця проживання дітей відсутній у зв'язку із добровільним вирішенням питання між батьками та самими дітьми. Так, місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір'ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз'яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Як слідує з тексту позовної заяви представника позивача, позивач з відповідачем в досудовому порядку досягли згоди стосовно місця проживання їх спільних дітей, спору між сторонами не існує. В зв'язку з вищевикладеним, оскільки сторони, в порядку частини 1 статті 160 СК України, самостійно досягли згоди стосовно місця проживання дітей, відсутні підстави для вирішення цього питання судом, оскільки між сторонами відсутній спір стосовно цього. За частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У даному випадку жодна особа не порушує, заперечує чи оспорює права позивача на проживання з нею дітей, які, як слідує з тексту позовної заяви, проживають за кордоном в Данії. Крім того, матеріали справи не містять доказів наведеного. Суд вважає, що з огляду на вказане, з урахуванням розірвання шлюбу між сторонами і їх окремого проживання, відсутності спору про визначення місця проживання дітей, на даний час визначення місця проживання дітей разом з матір`ю відповідає їх інтересам, та право суду визначати місце проживання дітей, а не обов'язок (постанова Верховного Суду від 15 січня 2020 року №200/952/18), питання щодо визначення місця проживання дітей, які, як слідує з тексту позовної заяви проживають за кордоном, не потребує закріплення в судовому рішенні. Та, наголошує на тому, що позивач чи відповідач не позбавлені можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дітей за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дітей. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, при розірванні шлюбу особа, яка змінила прізвище при державній реєстрації шлюбу, визначає для себе чи далі іменуватися цим прізвищем або відновити дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] просила після розірвання шлюбу, залишити прізвище, набуте в шлюбі. Приймаючи до уваги, добровільність шлюбу, та те, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Частина 2 статті 114 СК України передбачає, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, відповідно до частини 3 статті 115 СК України, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Позивачем при подачі позову було сплачено 1073,60 грн. судового збору. Згідно з частиною 1 статті 142 ЦПК України, частиною 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір", у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути 536,80 грн. з державного бюджету, 50 відсотків судового збору сплаченого при подачі позову згідно квитанції. Також суд вважає можливим судовий збір в сумі 536,80 грн. (50 відсотків судового збору сплаченого при подачі позову) відповідно до статті 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved