Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Новус-Н», [PERSON] про визнання договору комісії та договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, визнання права власності та його витребування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.10.2015 року в центрі ДАІ за №2108 за ним було зареєстровано право власності на автомобіль «Mercedes-Benz», модель «Sprinter 319 CDI 2010 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Вказує, що 20.10.2018 року ним було видано довіреність терміном на 1 рік на ім`я [PERSON] та [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом у місті Хуст Закарпатської області Ляшко В.О. При цьому, разом з довіреністю та на визначених умовах у ній, також був переданий транспортний засіб із свідоцтвом про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] . За умовами вказаної довіреності, строк якої закінчився 20.10.2019 року, станом на травень 2022 року автомобіль, свідоцтво про реєстрацію ТЗ або виручені кошти за його відчуження повернуті не були. З отриманої відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Волинській області від 14.05.2022 року йому стало відомо, що 30.10.2020 року було здійснено перереєстрацію автомобіля на підставі договору купівлі-продажу №12928/10/2020, укладеним між ТзОВ «Новус-Н» та [PERSON] на підставі договору комісії, який укладеним між ним та ТзОВ «Новус-Н». Зазначає, що він ні 30.10.2020 року, ні іншою датою не підписував договір комісії, не погоджував всіх суттєвих умов, не сплачував комісійну плату відповідачу ТзОВ «Новус-Н» комісійну плату, як передбачено договором, тобто вищевказаний транспортний засіб вибув з володіння не з його волі. Крім того, вказує, що спірний автомобіль був придбаний 15.10.2015 року за спільні кошти подружжя і при його відчуженні не було згоди іншого співвласника. У зв`язку з чим, просить визнати договір комісії №12928/10/20220, укладений між [PERSON] та ТзОВ «Новус-Н» з продажу автомобіля «Mercedes-Benz», модель «Sprinter 319 CDI 2010 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , недійсним з моменту його укладення. Крім того, просить визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаного автомобіля, укладеного 30.10.2020 року між ТзОВ «Новус-Н» та [PERSON] , визнати за ним право власності на вказаний транспортний засіб та витребувати від [PERSON] спірний автомобіль. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.04.2023 року замінено неналежного відповідача [PERSON] на належного [PERSON] 28.04.2023 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просив: - визнати договір комісії №12928/10/2020 від 30.10.2020 року, укладений між ТзОВ «Новус-Н» та [PERSON] з продажу автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 319 CDI», 2010 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузову, рами) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , не укладеним, тобто таким, що не відбувся; - застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до договору комісії №12928/10/2020 від 30.10.2020 року, укладено між ТзОВ «Новус-Н» та [PERSON] ; - визнати договір купівлі-продажу №12928/10/2020, укладений 30.10.2020 року між ТзОВ «Новус-Н» та [PERSON] з продажу автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 319 CDI», 2010 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузову, рами) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрованим сервісним центром у ТСЦ №0741 МВС у Волинській області, а також договір купівлі-продажу №2143/2022/3310754, укладений в ТСЦ від 03.08.2022 року між сторонами: [PERSON] та [PERSON] з продажу автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 319 CDI», 2010 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузову, рами) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрованим сервісним центром у ТСЦ №0741 МВС у Волинській області недійсними з моменту їх укладення; - визнати за ним право власності на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 319 CDI», 2010 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузову, рами) [NUMBER] ; - витребувати від [PERSON] чи від іншої особи, яка фактично користується, вказаний автомобіль. Представник позивача подав суду клопотання про слухання справи у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце слухання справи були повідомлені судом належним чином. Заяви про розгляд справи за їх відсутності та відзив на позов не подали. А тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи, у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом з`ясовано, що 20.10.2018 року [PERSON] було видано довіреність терміном на 1 рік (до 20.10.2019 року) на ім`я [PERSON] та [PERSON] , яка посвідчену приватним нотаріусом у місті Хуст Закарпатської області Ляшко В.О. (а.с. 10). Згідно наданої довіреності, [PERSON] уповноважив [PERSON] , [PERSON] користуватися (експлуатувати) та розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду (найм)) автомобіль «Mercedes-Benz», модель «Sprinter 319 CDI 2010 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] (а.с. 10). Також, як вбачається із матеріалів справи, 30.10.2020 року було здійснено перереєстрацію автомобіля на підставі договору купівлі-продажу №12928/10/2020, укладеного між ТзОВ «Новус-Н» та [PERSON] (а.с. 13, 14) на підставі договору комісії, який укладений між [PERSON] та ТзОВ «Новус-Н» (а.с. 15). В подальшому, 03.08.2022 року був укладений договір купівлі-продажу №2143/2022/3310754, укладений в ТСЦ між сторонами: [PERSON] та [PERSON] з продажу автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 319 CDI», 2010 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузову, рами) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрованим сервісним центром у ТСЦ №0741 МВС у Волинській області (а.с. 164-167). Відповідно до ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За ч.2 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. У ч. 1, 2 ст. 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Тобто, правовим наслідком недодержанням письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання є його нікчемність. Аналогічний висновок було зроблено висновок у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18). Нікчемні абсолютно недійсні правочини за законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закон. Такий договір є нікчемним правочином і не породжує жодних юридичних наслідків. Частино 1, 3 статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі. Наприклад, правочин, який вчинений під впливом насильства буде визнаним недійсним. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У випадках оспорювання самого факту укладення договору, слід формувати позовні вимоги шляхом визнання саме неукладеного договору, оскільки недійсність договору говорить про зовнішній прояв волевиявлення, але вчинений ним, вже в належній формі. Дана позиція викладена у постанова Верховного Суду від 09 грудня 2020 року, справа № 383/1354/182. Нікчемність правочину це його недійсність, встановлена законом, тому позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. Суд не може визнати недійсним нікчемний правочин, він лише підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину і застосовує наслідки його недійсності. Так, відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Зокрема ч.5 ст. 216 ЦК України, передбачає, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Як з`ясовано в судовому засіданні, позивач заперечує факт укладення договору комісії №12928/10/2020 від 30.10.2020 року, укладений між ТзОВ «Новус-Н» та [PERSON] з продажу автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», а тому його слід визнати неукладеним. У статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. За правовим висновком Верховного Суду України у справі за № 6-648цс16 нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 визначено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. За приписами статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, враховуючи, що договір комісії №12928/10/2020 від 30.10.2020 року, не укладався між ТзОВ «Новус-Н» та [PERSON] з продажу автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», то його слід визнати неукладеним. Таким чином, договір купівлі-продажу №12928/10/2020, укладений 30.10.2020 року між ТзОВ «Новус-Н» та [PERSON] та договір купівлі-продажу №2143/2022/3310754, укладений в ТСЦ від 03.08.2022 року між [PERSON] та [PERSON] з продажу автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель «SPRINTER 319 CDI», 2010 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузову, рами) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] є недійсними та автомобіль підлягає поверненню позивачу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово - правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Із матеріалів справи вбачається та судом з`ясовано, що автомобіль «Mercedes-Benz», модель «Sprinter 319 CDI 2010 року випуску, сірого кольору, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , вибув з володіння позивача на підставі договору комісії №12928/10/2020 від 30.10.2020 року, який визнаний судом неукладеним. Оскільки встановлено, що належне позивачу майно вибуло з його володіння поза його волею та з порушенням норм чинного законодавства, тобто набуте відповідачем без відповідних на те правових підстав, обґрунтованою є вимога про витребування цього майна на користь позивача, що є підставою для поновлення за ним права власності і відповідної реєстрації на даний транспортний засіб. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору в рівних частинах, а саме по 744,30 грн. (992,40+496,20)/2).

Outcome: partial