Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

У провадженні Шевченківського районного суду м. Чернівці перебуває справа за позовом [PERSON] в інтересах якого діє представник, адвокат Кондель Є.В. до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. [PERSON] у позові посилається на те, що 30 вересня 2001 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб у Костинецькій сільській раді Сторожинецького району, Чернівецької області, про що було зроблено актовий запис №10. В шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Через певний час після реєстрації шлюбу сімейне життя між сторонами не склалося. Фактично шлюбні відносини між ними припинені та спільне господарство не ведеться з березня 2022 року. Вважають, що нормальні шлюбні відносини між ними не можуть бути поновлені. Зазначає, що за роки спільного проживання у шлюбі виявилось, що сторони мають різні характери, погляди на життя та на сім`ю. Між ними часто виникали непорозуміння і сварки, у результаті чого, вони втратили почуття поваги та любові один до одного. Натомість, у позасудовому порядку позивач не може розірвати шлюб, з огляду на те, що від шлюбу мають спільну дитину. Тож була досягнута згода стосовно участі виховання та утримання [PERSON] , [INFO] . Сторони дійшли згоди щодо того , що дитина залишиться проживати разом із батьком [PERSON] , при цьому матір, [PERSON] , має право бачитися із дитиною у будь-який час. Будь-які спори стосовно майна або інших причин між сторонами відсутні. А тому, просив ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між ним та [PERSON] і при цьому [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу залишити проживати разом із ним за місцем його проживання. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.06.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. У подальшому, ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.08.2023 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Відповідачем відзиву на позов подано не було. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив, викладені в ньому обставини. Просив позовні вимоги задовольнити. Представник позивача [PERSON] суду пояснив, що вихованням доньки сторін займається позивач [PERSON] . Просив позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні пояснила суду, що не заперечує щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - Ксенії, з батьком . В судове засідання відповідач не з`явилася. Представники третьої особи - органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей ЧМР в судове засідання не з"явилися у поданому до Шевченківського районного суду м. Чернівці листі від 07.08.2023р. №1/1336, просили розглянути справу без присутності представника, та при винесенні рішення, врахувати інтереси дитини відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом було встановлено, що між сторонами був зареєстрований шлюб 30.09.2001 року в Костинецькій сільській раді Сторожинецького району, Чернівецької області, про що було зроблено актовий запис №10, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.7). З свідоцтва про народження, виданого виконкомом Костинецької сільської ради Сторожинецького району, Чернівецької області серії [NUMBER] , актовий запис за №09, встановлено , що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Згідно свідоцтва про народження, виданого виконкомом Костинецької сільської ради Сторожинецького району, Чернівецької області серії [NUMBER] , актовий запис №12, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Як встановлено з довідки про склад осіб, місце проживання яких зареєстроване у житловому приміщені/будинку від 12.06.2023р. №545079, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано всього 4 особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.10). 07.08.2023 року Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей ЧМР в листі №1/1336 вказує про те, що між сторонами відсутній спір між сторонами з приводу місця проживання їх неповнолітньої доньки (а.с.24-26). Відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і, що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей Згідно ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 51 ч.1 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до вимог ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань (ст. 51 Сімейного кодексу України). Згідно з ч. 2-4 ст. 56 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу. Задовольняючи позов у частині вимог про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Судом не встановлено обставин відповідно до норм чинного законодавства, які б унеможливлювали розірвання шлюбу. За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 29 ЦК України регламентовано, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ч.2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матірю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч. 3 ст. 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Таким чином, у судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Аналогічні правові позиції висловлені в постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 25 січня 2018 року ( справа № 537/5119/15-ц ) та від 28 вересня 2022 року ( справа № 686/18140/21 ). Такий висновок, також, узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/45- ц. З матеріалів справи вбачається, що донька сторін у справі [PERSON] , [INFO] , досягла чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратила статус малолітньої дитини. Крім того, суд погоджується з позицією Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей ЧМР від 07.08.2023 року про відсутність спору між сторонами з приводу того з ким з сторін проживатиме неповнолітня донька, адже сторони добровільно погодили питання проживання дитини разом з батьком, що в позовній заяві та в судовому засіданні було підтверджено обома сторонами. З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , підлягають задоволенню. Вимоги позивача про визначення місця проживання неповнолітньої доньки сторін - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed