Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за жовтень 2022 р. - квітень 2023 р. у розмірі 24500 грн., суму невиплаченої відпустки та вихідної допомоги за жовтень 2022 р. - квітень 2023 р. у розмірі 7000 грн. Також, в позовній заяві позивач просить стягнути 10 000 000 гривень моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 01.06.2021 року він перебуває у трудових відносинах з відповідачем, працюючи в котельній за адресою: [ADDRESS] . З кінця 2022 року відповідач припинив виплату заробітної плати. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси суду від 04.05.2023 року по справі відкрито провадження. В судове засідання позивач не з`явився, про час слухання справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача надав відзив на позов, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засідання представник відповідача надав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, але надав відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити та слухати справу за його відсутність. Дослідивши наданні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом об`єктивно встановлено, що наказом ректора Державного Університету «Одеська політехніка» від 28.05.2021 року № 137-к, позивач був прийнятий на роботу з 01.06.2021 року на посаду техніка центральної котельні на 0,5 ставки з окладом 1815,50 грн. та доплатою до мінімальної заробітної плати у розмірі 1184,50 грн. щомісячно з платою зі спеціальних коштів з рахунку - С. Наказом ректора Університету від 01.12.2021 року № 828-к позивача було переведено на посаду техніка відділу головного енергетика на 0,5 ставки з окладом 1967 грн. та доплатою до мінімальної заробітної плати у розмірі 1283 грн. щомісячно з платою зі спеціальних коштів з рахунку - С. Наказом ректора Національного Університету «Одеська політехніка» від 14.09.2022 року 956-к з 15.09.2022 року з позивачем призупинено дію трудового договору на період воєнного стану. Відповідно до довідки Національного Університету «Одеська політехніка» від 07.05.20323 року № 137, позивачу виплачені кошти по заробітній платі з січня 2022 року по вересень 2022 року. У статті 15 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі наведеного та враховуючи надані представником відповідача докази, суд дійшов висновку про те, що обставини на які позивач посилається в позові не підтверджені матеріалами справи. Заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем відсутня. Щодо вимог позивача про стягнення невиплаченої відпустки, то матеріали справи містять графік відпусток працівників АЧГ на 2022 рік, відповідно до якого позивачу передбачена відпустка з 01.07.2022 року по 24.07.2022 року. Позивач заяви про надання йому відпустки не надавав, а тому відпускні йому не нараховувались. Щодо вимог позивача про стягнення вихідної допомоги, то вона відповідно до ст. 44 КЗпП виплачується працівнику при звільненні, так як з позивачем трудові відносини не припинені, а призупинені, то у даному випадку вихідна допомога не сплачується. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд дійшов висновку про те, що посилання позивача на обставини викладені у позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час слухання справи, а тому позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, а у їх задоволенні слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 000 гривень, з відповідача, то суд вважає, що вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, виходячи з нижченаведеного. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховується вимоги розумності і справедливості. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.3), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.5 цієї Постанови відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У частині вимог про стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди, позивачем не було належним чином обґрунтовано, тому у цій частині вимог суд має йому відмовити. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На підставі наведеного суд вважає, що позовна заява у частині стягнення моральної шкоди, також є недоведеною та такою, що не підлягає задоволенню. Приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Рішення є законним тоді, коли виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed