Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 14.07.2023 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить збільшити розмір аліментів та змінити спосіб стягнення з [PERSON] на його користь аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , визначивши розмір аліментів як 1/3 у процентному відношенні від середнього заробітку з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною 23-річного віку або закінчення навчання. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . 16.05.2019 шлюб між ними було розірвано, проте син продовжує проживати з позивачем. Рішенням суду від 13.03.2020 з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 1800 гривень на місяць. У травні 2021 року син закінчив Коломийський політехнічний коледж Національного університету «Львівська політехніка», а у вересні 2021 року почав навчання в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу, що потягнуло за собою додаткові витрати, а йому як особі пенсійного віку забезпечити потреби сина самостійно складно. Зазначає, що на обставини, які свідчать про можливість сплачувати аліменти на його користь є перебування у власності частини квартири, частини житлового будинку, частина земельної ділянки, автомобіль. Відповідач працює за кордоном, отримує регулярний дохід, що дає можливість суду визначити розмір аліментів в частці від доходу. Інші утриманці у відповідача відсутні. На обґрунтування заявлених вимог посилається на норми ст. ст. 180-182, 184, 192 СК України. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подавала, заяв та клопотань у зв`язку з розглядом справи не подавала. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.07.2023 позовну заяву [PERSON] залишено без руху у зв`язку з тим, що позовну заяву не обґрунтовано доказами того, що [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. На виконання ухвали суду 20.07.2023 позивачем надано суду додаткові докази. Ухвалою суду від 24.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судом з власної ініціативи витребувано у Коломийського ВДВС у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відомості про стан виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.03.2023 за позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Позивач [PERSON] під час судового розгляду заявлені позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити. Пояснив, що 1800 гривень, які стягуються на утримання сина є сумою недостатньою для забезпечення базових потреб, крім того син останній рік навчається у Бельгії, а відповідно витрати збільшились. Відповідач добровільно допомоги не надає, з сином не спілкується, а тому утворилась заборгованість зі сплати нею аліментів за попереднім рішенням суду. У свою чергу збільшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача призведе до збільшення заборгованості, що можливо дозволить йому ставити питання про звернення стягнення на частину квартири, належної відповідачу. На обґрунтування своєї позиції позивач надав суду відомості про місце навчання [PERSON] , зазначивши, що не міг їх подати одночасно з позовом, оскільки не мав їх у своєму розпорядженні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяв та клопотань у зв?язку з судовим розглядом не подавала. Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Таким чином, враховуючи згоду позивача, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача [PERSON] ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29.01.2002 відділом реєстрації громадянського стану Коломийського міського управління юстиції вбачається, що [PERSON] народився [INFO] в м. Коломия. Батьками дітей вказані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16.05.2019 розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до рішення суду від 13.03.2020 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання повнолітнього сина [PERSON] , який продовжує навчання аліменти щомісячно у розмірі 1800 гривень. Стягнення аліментів розпочато з 10.01.2020 та має проводитись до закінчення навчання, але не пізніше ніж до досягнення 23 років. Згідно рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14.12.2020 визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] та здійснено її поділ, визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] на частину за кожним. Також визнано спільною сумісною власністю житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] , визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] на частину за кожним. Особистою власністю [PERSON] визнано автомобіль марки «NISSAN QASHQAI», реєстраційний номер [NUMBER] , 2012 року випуску. Визнано особистою власністю [PERSON] вклади та проценти за вкладами, які знаходяться на депозитах ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Ідея Банк». З довідки за результатами проведення перевірки по матеріалах ЕО №10854 від 27.09.2022 вбачається, що згідно бази даних «Аркан» 15.09.2018 [PERSON] перетнула державний кордон України на пропускному пункті «Краківець» та на даний час перебуває за кордоном. Відповідно до відповіді Коломийського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області від 07.08.2023 №68647971/62837 станом на 01.08.2023 заборгованість зі сплати аліментів відповідачем [PERSON] становить 76 500 гривень, а також 38 250 гривень штрафу. Виконавче провадження не завершено. ІV. Оцінка Суду. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об?єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного Кодексу України (статті 198 - 201). Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (ст. 198 СК України). Згідно із ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв?язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов?язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У п. 20 постанови Пленуму від 15.05.2006 № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, суд звертає увагу на те, що відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання та зобов?язані утримувати повнолітніх дітей до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Дитина має отримати освіту, направлену на її загальний культурний розвиток і завдячуючи якій дитина могла б, виходячи із рівності можливостей, розвивати свої здібності і особисте судження, а також усвідомлення моральної і соціальної відповідальності та стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кого покладена відповідальність за її освіту та навчання; така відповідальність у першу чергу покладена на її батьків. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років (Постанова ВС від 13.04.2021 у справі №308/4214/18 (провадження №61-16005св20). Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, передбачених ст.182 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ст. 181 СК України). Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 цього кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). Отже, враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним, а тому у зв?язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов?язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв?язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов?язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Указане узгоджується з вищезазначеною правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05.02.2014 №6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30.06.2020, у справі №343/945/19, провадження №61-2057св20, від 12.01.2022 у справі №545/3115/19, провадження № 61-18145св20, 23.05.2022 у справі №52/26176/18, провадження №61-16697св21, 20.06.2019 у справі №632/580/17 (провадження №61-51сво18) від 04.07.2018 у справі №536/1557/17 (провадження №61-7584св18). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як зазначено вище, отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах, в тому числі повнолітньої дитини. Разом із цим, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Оцінюючи досліджені судом докази та позицію позивача, суд приходить до висновку, що останній ставить питання щодо збільшення розміру аліментів, які підлягають стягненню на його користь на утримання повнолітнього сина. Так станом на день звернення до суду державним виконавцем нараховувались аліменти у розмірі 1800 гривень, тоді як позивач ставить питання про зміну способу стягнення аліментів, яке на його переконання має відбуватись в частці від доходу відповідача і має становити 1/3 частину заробітку останньої. Оскільки ж до матеріалів справи позивачем не долучено жодних доказів на підтвердження розміру заробітної плати відповідача, суд позбавлений можливості оцінити той факт чи відбудеться збільшення раніше визначеного розміру аліментів, чи навпаки може відбутись його зменшення, що у свою чергу призведе до погіршення матеріального становища повнолітнього сина. Не доведено позивачем і ту обставину, що відповідач має можливість сплачувати заявлений ним розмір аліментів, а їх повнолітній син дійсно потребує допомоги саме в заявленому розмірі. Також суд звертає увагу на ту обставину, що аліменти на утримання повнолітніх дітей стягуються на користь того з батьків, з ким проживає дитина, проте матеріали справи не містять жодних відомостей не тільки про дійсне місце проживання [PERSON] , який в силу свого віку наділений правом самостійно визначати своє місце проживання, так і відсутні відомості про те, що останній проживає зі своїм батьком, який зареєстрований у м. Коломия Івано-Франківської області, тоді як син за твердженням позивача навчається за межами України, що викликає обґрунтовані сумніви щодо спільного проживання обох і перебування [PERSON] на утриманні свого батька. З огляду на викладене, в розрізі наведених судом норм Сімейного кодексу України та практики Верховного Суду, на позивача покладається обов`язок довести, що обставини, які передували визначенню розміру аліментів змінились, матеріальний стан відповідача покращився (врахуванню підлягає і та обставина, що відповідач має значну заборгованість зі сплати аліментів) і вона має можливість сплачувати аліменти в більшому розмірі. Крім того позивач мав би довести обсягом належних доказів ту обставину, що його матеріальний стан погіршився, а витрати на повнолітнього сина суттєво збільшились. Та обставина, що відповідач набула право власності на рухоме та нерухоме майно після розірвання шлюбу, на переконання суду не свідчить про суттєву зміну її майнового стану, оскільки набуте нею майно на момент прийняття рішення про стягнення аліментів перебувало у спільній сумісній власності сторін, а рішенням про поділ останнього фактично було змінено правовий статус останнього, що у свою чергу не може бути розцінене як значене покращення матеріального стану відповідача. Та обставина, що відповідач за твердженням позивача перебуває за межами України, жодним чином не є беззаперечним доказом того, що відповідач має стабільний дохід, який у свою чергу дозволяв би забезпечити заявлену потребу позивача щодо розміру можливих аліментів. Обставини, що наводить позивач, фактично є суб?єктивним ставленням (за відсутності об`єктивних даних) до матеріального стану відповідача як такого, що міг би стати передумовою для задоволення заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону, а тому на думку суду, не є істотними та достатніми для зміни способу стягнення аліментів визначеного рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.03.2020. Таким чином, [PERSON] не довів належними, допустимими та достатніми доказами наявності зміни матеріального становища [PERSON] , погіршення або поліпшення здоров?я когось із сторін та інших випадків, передбачених статтею 192 СК України, що обумовлюють можливість зміни раніше визначеного судом розміру аліментів, які стягуються на утримання повнолітніх дітей, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру (п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). З урахуванням того, що судом відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь держави судового збору, тому останній має бути віднесений на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed