Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

У вересні 2022 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на свою користь безпідставно набуті кошти в сумі 6 146,56 грн., стягнути з відповідача Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщук Володимира Васильовича на свою користь безпідставно набуті кошти в сумі 909,66 грн. Також, просить стягнути з відповідачів на свою користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У позові посилається на те, що 10.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем був вчинений виконавчий напис №129429, згідно якого запропоновано звернути стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором №0671024671 від 20.08.2018. Зазначає, що сума заборгованості складає 14 006,38 грн., в тому числі: заборгованість за сумою кредиту в розмірі 3 039,98 грн.; заборгованість за відсотками та комісією за користування кредитом в розмірі 9 416,40 грн.; заборгованість за штрафними санкціями в розмірі 1 500,00 грн. Також, за вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі ст.31 ЗУ «Про нотаріат» стягнуто плату із стягувача в розмірі 500 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Також, зазначає, що 19.10.2021 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сищуком Володимиром Васильовичем на виконання даного виконавчого напису відкрито виконавче провадження [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором №0671024671 від 20.08.2018. В рамках даного виконавчого провадження з позивача, як боржника за ВП, на вимогу приватного виконавця в межах [NUMBER] - 24.02.2022 з карткового рахунку [PERSON] стягнуто 7 056,22 грн. Разом з тим, позивач вказує, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.06.2022, що набрало законної сили, виконавчий напис від 10.06.2021 за №129429 визнано таким, що не підлягає виконанню. 30.07.2022 на адресу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщук Володимира Васильовича направлено заяву з проханням закінчити виконавче провадження та повернути виконавчий збір, стягнути у межах виконавчого провадження на картковий рахунок, зазначений в заяві. 08.08.2022 постановою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщук Володимиром Васильовичем виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №129429 від 10.06.2021 року закінчено у зв`язку з набранням законної сили рішення суду. Однак, станом на момент звернення до суду приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Сіщук Володимир Васильович, незважаючи на вимоги ч. 7 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження», стягнуті кошти в розмірі 909,66 грн. не повернув. Позивач вважає, що правова підстава, на якій ТОВ «Еліт Фінанс» набуло кошти від позивача у сумі 6 146,56 грн., внаслідок вчинення виконавчих дій, пов`язаних з виконанням виконавчого напису нотаріуса, відпала, оскільки рішенням суду зазначений виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи вищенаведене, просив позов задовольнити з наведених вище підстав. 02.09.2022 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 07.09.2022 у справі відкрито спрощене позовне провадження. Відповідачам було направлено копію ухвали про відкриття провадження по справі та копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів, які останніми отримані, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. 01.12.2022 від відповідача ТОВ «Еліт Фінанс» до суду надійшов відзив, в якому останній зазначає, що позовну заяву не визнає. Крім того, враховуючи постанову ВС від 12.10.2022 у справі №206/4592/17, на момент вчинення державним виконавцем виконавчих дій, виконавчий документ, на підставі якого виконавець відкрив виконавче провадження та здійснив стягнення, був чинним. Відзив від відповідача приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщук Володимира Васильовича не подано. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 10.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем був вчинений виконавчий напис №129429, згідно якого запропоновано звернути стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Еліт Фінанс» - заборгованість за кредитним договором №0671024671 від 20.08.2018. Сума заборгованості визначена у виконавчому написі складає 14 006,38 грн., в тому числі: заборгованість за сумою кредиту в розмірі 3 039,98 грн.; заборгованість за відсотками та комісією за користування кредитом в розмірі 9 416,40 грн.; заборгованість за штрафними санкціями в розмірі 1 500,00 грн. Також, за вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі ст.31 ЗУ «Про нотаріат» стягнуто плату із стягувача в розмірі 500 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Також встановлено, що 19.10.2021 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сищуком Володимиром Васильовичем на виконання даного виконавчого напису відкрито виконавче провадження [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором №0671024671 від 20.08.2018 (а.с. 26). У рамках даного виконавчого провадження з позивача, як боржника за ВП, на вимогу приватного виконавця в межах [NUMBER] - 24.02.2022 року з карткового рахунку [PERSON] стягнуто 7 056,22 грн. (а.с. 8). 12.05.2022 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. було перераховано на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» грошові кошти у розмірі 5 96,56 грн., призначення платежу: стягнення згідно виконавчого документу 129429 10-06-2021 220222PBNKI00000001476 [PERSON] [NUMBER] (а.с. 21). 12.05.2022 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. було перераховано на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» грошові кошти у розмірі 200,00 грн., призначення платежу: поврення авансового стягнення згідно виконавчого документу 129429 10-06-2021 220222PBNKI00000001476 [PERSON] [NUMBER] (а.с. 22). 12.05.2022 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. було перераховано на користь свою ж користь грошові кошти у розмірі 594,66 грн., призначення платежу: винагорода ВП [NUMBER] (а.с. 23). 12.05.2022 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. було перераховано на користь свою ж користь грошові кошти у розмірі 315,00 грн., призначення платежу: витрати ВП [NUMBER] (а.с. 24). Разом з тим, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.06.2022, що набрало законної сили 22.07.2022, виконавчий напис від 10.06.2021 року за №129429 визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 14-16). 08.08.2022 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № [NUMBER] у зв`язку із визнанням виконавчого напису №129429 від 10.06.2021 таким, що не підлягає виконанню (а.с. 30). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Щодо позовних вимог до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Оскільки рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.06.2022 у справі № 760/3409/22 виконавчий напис № 129429 вчинений 10.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» грошових коштів у сумі 14 006,38 грн., визнано таким, що не підлягає виконанню, то суд приходить висновку про те, що отримані ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на підставі вказаного виконавчого напису кошти в розмірі 5 946,56 грн. та 200,00 грн. підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 у справі № 206/2212/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача до ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». Щодо позовних вимог до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщука В.В. Звертаючись до суду із даною вимогою позивач посилався на вимоги ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та вимоги ст. 1212 ЦК України. Судом встановлено, що 19.10.2021 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. на підставі виконавчого напису нотаріуса № 129429 від 10.06.2021 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER], стягувач ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», боржник [PERSON] (а.с. 26). 19.10.2021 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. у межах виконавчого провадження № [NUMBER] було винесено постанову про стягнення із боржника [PERSON] основної винагороди у розмірі 1 400,63 грн. (а.с. 27). 19.10.2021 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. у межах виконавчого провадження № [NUMBER] було винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою було визначено для боржника [PERSON] загальну суму мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 515,00 грн. (а.с. 28). 09.02.2022 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. у межах виконавчого провадження № [NUMBER] було винесено постанову про арешт коштів боржника [PERSON] (а.с. 29). 08.08.2022 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № [NUMBER] у зв`язку із визнанням виконавчого напису №129429 від 10.06.2021 таким, що не підлягає виконанню (а.с. 30). Відповідно до ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів. Частинами першою, другою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім винятків, установлених цією частиною. Частиною першою статті 18 Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з частиною п`ятою статті 18 Закону під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року (далі - Закон № 1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Частина ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Приписами статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Частиною четвертою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. З досліджених матеріалів справи вбачається, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сішука В.В. перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису № 129429 від 10 червня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про стягнення з боржника [PERSON] на користь стягувача ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованості в розмірі 14 006,38 грн. Встановлено, що в межах виконавчого провадження № [NUMBER] було стягнуто з боржника на користь приватного виконавця грошові кошти у розмірі 315,00 грн. в рахунок сплати витрат виконавчого провадження та в розмірі 594,66 грн. в рахунок сплати основної винагороди приватного виконавця. Частиною першою статті 42 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. На виконання статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року № 643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця. Таким чином, приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження одночасно з постановою про стягнення з боржника основної винагороди приватний виконавець діяв у відповідності до вимог статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». При цьому, вирішення питання про стягнення основної винагороди одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів та витрати виконавчого провадження, що передбачено абзацом другим частини третьої статті 42 вказаного Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець для здійснення примусового виконання рішень відкриває в банках рахунки, у тому числі за потреби в іноземній валюті, для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам; зарахування коштів виконавчого провадження; зарахування винагороди. Згідно з частиною третьою статті 44 Закону України «Про виконавче провадження», кошти, зазначені у пунктах 1 і 2 частини другої цієї статті, не є доходом приватного виконавця. Детальний аналіз статті 1212 ЦК України судом був здійснений вище, та суд вказує, що для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. На переконання суду грошові кошти, що були стягнуті з боржника на користь приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщука В.В., не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинна постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди, постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в даному випадку відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача стягненням грошових коштів, оскільки вони не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження та основною винагородою приватного виконавця та питання про повернення боржнику стягнутої приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження має вирішуватися не в порядку стягнення безпідставно набутих коштів. З досліджених матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № [NUMBER] було відкрито приватним виконавцем з дотриманням вимог законодавства, що регулює примусове виконання рішень. Підставою відкриття вказаного виконавчого провадження була заява стягувача ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» про примусове виконання рішення. Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Будь-які дії чи бездіяльність приватного виконавця під час виконавчого провадження позивачем не оскаржувались, постанови, зокрема, про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно боржника, стягнення з боржника основної винагороди, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження незаконними не визнавались. Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В., на відповідній правовій підставі були отримані кошти, як витрати виконавчого провадження та основна винагорода приватного виконавця. При виконанні професійних обов`язків, визначених законодавством України, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Сіщук В.В. не мав передумов для звільнення [PERSON] від сплати витрат виконавчого провадження, такі витрати стягнуті з [PERSON] відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження». Підставою для стягнення витрат виконавчого провадження з боржника є факт понесення таких витрат приватним виконавцем для організації та проведення виконавчих дій, а тому відшкодування приватному виконавцю понесених ним витрат не ставиться у взаємозалежність із визнанням виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Окрім цього, частиною 7 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов`язок повернення стягнутого виконавчого збору у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Разом із тим, основна винагорода виконавця та витрати виконавчого провадження не є виконавчим збором у розумінні Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», а є різними поняттями, а тому у даному випадку відсутні підстави для застосування положень ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження». З огляду на викладене, позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню, оскільки вказані кошти були набуті приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Сіщуком В.В. на відповідній правовій підставі як витрати виконавчого провадження та основна винагорода приватного виконавця. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача до відповідача ТОВ «Еліт Фінанс» підлягають задоволенню. При цьому, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача до відповідача приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Сіщука В.В. На підставі викладеного, враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у вигляді сплати судового збору в розмірі 864,46 підлягають стягненню з ТОВ «Еліт Фінанс» на користь позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial