Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , про поділ майна. Позов мотивований тим, що 14.05.2005 позивач зареєструвала шлюб з відповідачем у виконавчому комітеті Дранської сільської ради Тульчинського району, актовий запис за №5. Від спільного шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя позивача та відповідача не склалось і рішенням Тульчинського районного суду від 16.10.2018 (справа №148/393/18) шлюб було розірвано. За час проживання в шлюбі позивач разом з відповідачем придбали майно, яке є їх спільною власністю. Так, в 2005 році, сторонами за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу квартири, придбано квартиру [ADDRESS] . Дана квартира придбана, як за рахунок спільних коштів, так і за рахунок коштів, отриманих на потреби сім`ї для купівлі квартири за кредитним договором в ПАТ КБ «Правекс». Хоч квартира і була оформлена на ім`я відповідача, але відповідно до положень цивільного і сімейного законодавства частки подружжя в спільному майні є рівними. Так як квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, то позивач вважає, що реальному розділу в натурі вона не підлягає, тобто вона є неподільною річчю. В зв`язку з неможливістю реального розділу спільної квартири, то єдиним можливим варіантом її розділу є сплата грошової компенсації одним співвласником іншому, з припиненням права спільної власності на нерухоме майно. Так як, позивач не проживає в спірній квартирі і взагалі позбавлена можливості користуватись нею, то відповідно до статей 372, 364, 365 ЦК України, вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на частку квартири, передати її частку в праві власності на квартиру відповідачу, а його зобов`язати сплатити позивачу грошову компенсацію вартості такої частки. Від відповідача 06.04.2021 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає і вважає, що подана позовна заява не підлягає задоволенню. Також, відповідач зазначає, що 14.05.2005 між відповідачем та позивачем [PERSON] укладено шлюб, де у сторін народилися діти: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Син [PERSON] проживає разом із відповідачем в квартирі, за адресою: [ADDRESS] , що є предметом спору, а дочка [PERSON] проживає з матір`ю, але періодично проживає у відповідача. Квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 71 Сімейного Кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Тобто, квартира може поділитися між подружжям по частині кожному. Позивач фактично просить суд зобов`язати відповідача купити у позивача частину квартири. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони договорів є вільними в їх укладені. Із цього випливає, що ніхто не може зобов`язати будь-кого купити будь-яке майно чи продати належне йому майно. Тому відповідач вважає, що нерухоме майно - квартира, за адресою: [ADDRESS] , має бути поділена між ними по частині квартири кожному. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник позивача адвокат Мовчан В.В. у судовому засідання зазначив, що зазначена квартира є неподільною річчю, тому просив залишити квартиру у власності відповідача та стягнути з останнього на користь позивача грошову компенсацію за частку спільного майна подружжя у розмірі 361968 грн. Відповідач у судовому засідання просив відмовити у задоволенні позовних вимог, також зазначив, що не заперечує, що квартира є їх спільною сумісною власністю, однак хоче щоб право спільної сумісної власності подружжя на квартиру, було поділено в натурі. Представник відповідача адвокат Стоян А.С. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, оскільки спірна квартира є подільною, а коштів у відповідача не має для грошової компенсації позивачу за частку спільного майна подружжя у розмірі 361968 грн. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд встановив наступне. Згідно копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 16.10.2018, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 7). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05.03.2008 Відділом реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 33, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07.07.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Тульчинського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 129 (а.с. 8, 9). Відповідно до довідки КП «Тульчинське МБТІ» № 965 від 01.11.2020, власником нерухомого майна, яке розташоване, за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2005 серія ВСМ № 288295, який посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А.В. № 2048, та даний договір зареєстрований у КП «Тульчинське МБТІ» 05.10.2005 за № 2886-16 в реєстрову книгу ФЖ 34 (а.с. 24). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №231084636 від 04.11.2020, власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2005 є [PERSON] (а.с. 25). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 05.03.2021 Ладижинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), за актовим записом 15, 05.03.2021 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 71). Згідно висновку будівельно-технічної експертизи №914-22/06/2022-ЕД від 12.08.2022, дійсна (реальна) вартість квартири [ADDRESS] , на час проведення дослідження становить 723 936 грн. (а.с. 124 - 131). Відповідно до висновку додаткової будівельно-технічної експертизи №966-25/10/2022 від 11.11.2022, розділ в натурі квартири [ADDRESS] , на дві окремі частини - технічно неможливо (а.с. 162 - 167). Згідно дослідженої у судовому засіданні інвентаризаційної справи № 1856, за адресою: [ADDRESS] , у матеріалах якої є витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8543528 від 05.10.2005, де [PERSON] є власником вищевказаної квартири, на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2005 серія ВСМ №288295, який посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А.В. № 2048 та даний договір зареєстрований у КП «Тульчинське МБТІ» 05.10.2005 за № 2886-16 в реєстрову книгу ФЖ 34 (а.с. 75, 76). Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України - об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У постанові Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18), суд дійшов до висновку, що принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20); від 03.06.2020 у справі №487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18); від 30.09.2020 у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19), від 17.02.2021 у справі № 359/898/18 (провадження № 61-3703св19), від 24.03.2021 у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20), від 07.04.2021 у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-11187св20), від 18.05.2021 року у справі № 725/3818/19 (провадження № 61-11831св20). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Також, згідно частини 1 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Суд вважає доведеним, що квартира за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, що не оспорювалось відповідачем та визнано ним у відзиві на позовну заяву. У справі судом було призначено будівельно-технічну експертизу, та згідно висновку будівельно-технічної експертизи №914-22/06/2022-ЕД від 12.08.2022, дійсна (реальна) вартість квартири [ADDRESS] , на час проведення дослідження становить 723 936 грн. (а.с. 124 - 131). Також, судом було призначено додаткову будівельно-технічну експертизу, та відповідно до висновку додаткової будівельно-технічної експертизи №966-25/10/2022 від 11.11.2022, розділ в натурі квартири [ADDRESS] , на дві окремі частини - технічно неможливо (а.с. 162 - 167). Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (провадження №14-182цс21). Крім того, спірна квартира є річчю неподільною, тому недоцільним є залишення квартири у спільній власності і надалі, оскільки встановлення спільного режиму користування квартирою неможливе, виходячи з того, що сторони припинили спільне проживання і ведення спільного побуту, і їх стосунки на даний час є конфліктними і можуть розглядатись як такі, що унеможливлюють досягнення згоди з приводу користування спільною квартирою. Тому, доцільним є здійснити поділ спільного майна, а саме у такий спосіб, про який просить позивачка, і за яким неподільна річ залишається одному з співвласників зі стягненням з нього на користь іншого співвласника грошової компенсації у розмірі вартості його частки і з подальшим (після сплати компенсації) припиненням спільної власності. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. При вирішенні питання про доцільність залишення квартири, саме відповідачу [PERSON] зі стягненням з нього грошової компенсації на користь позивачки, суд бере до уваги, що такий позов заявила позивачка, яка тим самим виявила згоду на припинення її права власності на вказане майно з отриманням замість нього грошової компенсації. Суд враховує, що відповідач не заявив зустрічної вимоги про поділ квартири у протилежний спосіб, тобто шляхом передачі квартири у власність позивачки і стягненням з неї на користь відповідача грошової компенсації, тому такий варіант поділу неподільного майна судом розглядається як такий, що виходив би за межі позовних вимог. Враховуючи, що згідно висновку будівельно-технічної експертизи №914-22/06/2022-ЕД від 12.08.2022, дійсна (реальна) вартість квартири [ADDRESS] , на час проведення дослідження становить 723 936 грн., тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню грошова компенсація вартості (одну другу) частини ринкової вартості вищевказаної квартири, в розмірі 361968 грн. (723 936 грн. / 2 = 361968 грн). Таким чином позов про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації у розмірі частки спільного майна подружжя, а саме: квартири, підлягає задоволенню. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи позицію сторін та їх представників, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Щодо розподілу судових витрат суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1,2, 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року складає 2684 грн. Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за № 1650/24182 (далі - Порядок). Позивачка за подання вказаної позовної заяви сплатила судовий збір в сумі 3966,8 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 1), однак, суд не погоджується із визначеною позивачкою ціною позову, так як вартість частини спірного майна, з урахуванням висновку будівельно-технічної експертизи №914-22/06/2022-ЕД від 12.08.2022, ринкова вартість вищевказаної квартири, становить 723 936 грн., та відповідно ціна позову складає 361968 грн., а тому сума судового збору за подання даного позову, яку б мала сплатити позивачка становить 3619,68грн., (361968 х 1%,але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу = 3619,68). Таким чином сплачений позивачкою судовий збір у більшому розмірі в сумі 347,12 грн., має бути повернутий із державного бюджету. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, тому підлягають і відшкодуванню судові витрати понесенні останньою при зверненні до суду з відповідача в розмірі 3619,68 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved