Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив суд розірвати шлюб, укладений 18 грудня 2004 року між ним та відповідачем і зареєстрований за №968 у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, а також визначити місце проживання малолітніх дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , разом із ним - їх батьком із відібранням дітей у відповідача - їх матері. Надалі позивач уточнив свої позовні вимоги та в уточненому позові просить суд розірвати шлюб, укладений 18 грудня 2004 року між ним та відповідачем і зареєстрований за №968 у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, а також позбавити відповідача батьківських прав у відношенні її дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач з 18 грудня 2004 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу є одна повнолітня дитина - син [PERSON] , [INFO] та двоє малолітніх дітей: син - [PERSON] , [INFO] та дочка - [PERSON] , [INFO] . Однак, у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя та ведення спільного господарства, подружні відносини між позивачем та відповідачем почали погіршувались, що призвело до того, що починаючи із січня 2021 року відповідач почала проживати окремо, тому позивач вважає, що сім`я розпалась остаточно і відновлена бути не може. Між тим, малолітні діти сторін залишились проживати разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , де для них були створені всі умови для проживання, виховання та розвитку. Позивач зазначає, що він самостійно займається вихованням дітей, які за усною домовленістю з відповідачем, залишились проживати разом з ним за вказаною вище адресою, а він, у свою чергу, не чинить відповідачу жодних перешкод у спілкуванні з дітьми. Між тим, у грудні 2022 року відповідач взяла малолітніх дітей на вихідний, але повернула їх позивачу лише у лютому 2023 року. В той же час, позивач зазначає, що відповідач як до грудня 2022 року не брала участі у розвитку дітей, так і з лютого 2023 року, коли повернула їх на виховання позивачу, не бере участі у їх розвитку, вихованні та утриманні. Таким чином, враховуючи викладене, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що відповідач 3 роки тому залишила їх сім`ю і з того часу не проживає разом з ними, дітей при цьому вона брала до себе на пару годин. Де на даний час проживає відповідач позивачу невідомо, ніякого зв`язку з нею не має, її номер телефону не відповідає, а її батьки відмовляються повідомляти місцезнаходження їх дочки та її новий номер телефону. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, однак у судове засідання не з`явилась, відзив на позов не надала. Представник третьої особи у судове засідання також не з`явилась, але надала до суду письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності та долучити до матеріалів справи висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Свідок [PERSON] , будучи допитаною в судовому засіданні суду показала, що є доброю знайомою позивача у цій справі, знає його біля десяти років, відповідача не знає, знає лише зі слів позивача, що в нього є дружина та вона є матір`ю його дітей, однак жодного разу її не бачила, при цьому у гостях у позивача вона не була. Зазначила, що син позивача навчається разом з її дочкою в одному класі, однак на батьківських зборах вона відповідача жодного разу не бачила, дитиною займається виключно позивач. Зауважила, що її дочка про це також жодного разу не розповідала. На допиті інших свідків сторона позивача не наполягала та відповідних клопотань не заявляла. Малолітня [PERSON] , у присутності свого законного представника [PERSON] , суду пояснила, що маму бачила більше, ніж рік тому, з нею не спілкується і нічого не знає. Малолітній [PERSON] , також у присутності свого законного представника [PERSON] , суду пояснив, що не знає де знаходиться його мама, що вона раніше проживала разом з ними, але коли почалась війна - мама поїхала, дзвонить рідко, але розпитує його, вітала з днем народження, обіцяла надіслати подарунок на день народження в кінці серпня та сказала, що знаходиться у Польщі, а також зазначив, що маму позбавляти батьківських прав не потрібно. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача та її представника суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, позивач та відповідач з 18 грудня 2004 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому за №968 у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.6). Від шлюбу є одна повнолітня дитина - син [PERSON] , [INFO] та двоє малолітніх дітей: син - [PERSON] , [INFO] та дочка - [PERSON] , [INFO] (а.с.7, 8, 9). Розглядаючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, суд зазначає наступне. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно ст. 110 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, зважаючи на вище викладене, суд уважає за можливе ухвалити рішення про розірвання шлюбу, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, який наполягає на розірванні шлюбу та зазначає, що з цього приводу прийняв остаточне рішення, яке не має наміру змінювати, позаяк подальше спільне життя з відповідачем, відновлення їх стосунків та збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 114, ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Стосовно позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні її малолітніх дітей, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Між тим, як зазначає позивач у своєму позові, із січня 2021 року відповідач проживає окремо від нього та їх дітей та не приймає ніякої участі у вихованні дітей. Разом з тим, позивач також зазначає, що у грудні 2022 року відповідач взяла малолітніх дітей на вихідний, але повернула їх позивачу лише у лютому 2023 року. Однак, відповідач як до грудня 2022 року не брала участі у розвитку та вихованні дітей, так і з лютого 2023 року, коли повернула їх на виховання позивачу, не бере участі у їх розвитку, вихованні та утриманні, тому враховуючи викладене, позивач вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав у відношенні її дітей. Так, на обґрунтування пред`явлених у цій частині позовних вимог позивач надав до суду характеристику [PERSON] , 2015 року народження, видану за підписом директора-художнього керівника театру «Академія руху» та репетитора з хореографії, згідно з якою батько, [PERSON] , приділяє належну увагу вихованню дочки, постійно підтримує зв`язок з викладачами студії та цікавиться успіхами дочки; характеристику [PERSON] , [INFO] , видану за підписом директора Криворізької гімназії №52 «Діалог» та класного керівника, згідно з якою батько, [PERSON] , приділяє належну увагу навчанню та вихованню сина, цікавиться успіхами дитини в навчанні, відвідує батьківські збори, тримає постійних зв`язок з класним керівником, прислухається до порад педагогів та характеристику [PERSON] , 2015 року народження, видану за підписом директора КЗСМО «Музична школа №8» КМР, згідно з якою батько, [PERSON] , приділяє належну увагу навчанню і вихованню дочки, постійно підтримує зв`язок зі школою (а.с.10, 11, 12). Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 своєї Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (з наступними змінами) роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, згідно наданого виконкомом Саксаганської районної у місті ради висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, виконком розглянувши зібрані матеріали та враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини встановив, зокрема, що [PERSON] та [PERSON] від шлюбу мають на вихованні малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Батько з дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] . Матір дітей зареєстрована за цією ж адресою, проте фактично там не проживає, засоби зв`язку відсутні. Відповідно до довідки, наданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» КМР, діти приходять у супроводі батька, інколи матері, батьки тримають телефонний зв`язок із сімейним лікарем, виконують рекомендації та призначення. Криворізький міський центр соціальних служб не може надати пропозиції щодо позбавлення батьківських прав відповідача у відношенні малолітніх дітей, оскільки зв`язатися з матір`ю дітей не вийшло. 15 травня 2023 року комісійно було відвідано сім`ю позивача за вищезазначеною адресою та за результатами обстеження було встановлено, що для проживання, виховання та розвитку дітей, батьком створено необхідні умови, діти забезпечені усім необхідним. Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківські обов`язки і те, що не вдалось провести роботу з матір`ю, виконком Саксаганської районної у місті ради у вирішенні питання про доцільність або недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав у відношенні малолітніх [PERSON] та [PERSON] покладається на розсуд суду. Відповідно до п. 18 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком чи матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що він чи вона ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Водночас, суд зазначає, що недостатня участь батька чи матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення його чи її батьківських прав, таке допускається лише за умови винності в умисному ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку батьків неможливо. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Однак, позивач не надав до суду належних та допустимих доказів, у відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України, що в діях відповідача присутня винна поведінка щодо ухилення від участі у вихованні дітей та свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками, а також не надав доказів того, що поведінку відповідача по справі неможливо змінити у кращу сторону. Окрім того, у справі також відсутні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення на неї адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, тощо щодо невиконання батьківських обов`язків. Надані ж в обґрунтування позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав характеристики зі шкіл та самі лише твердження позивача, що відповідач не приймає участі у розвитку, вихованні та утриманні дітей, а також показання свідка [PERSON] , яка надавала свої показання знаючи про обстановку в сім`ї позивача лише з його слів, не є належними та допустимими доказами, в розумінні ст.ст.12, 81 ЦПК України, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та не свідчать про її винну поведінку. Більш того, як убачається зі змісту наданого виконкомом Саксаганської районної у місті ради висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, остання інколи супроводжує дітей до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» КМР, а також зазначено, що саме «батьки» тримають телефонний зв`язок із сімейним лікарем, виконують рекомендації та призначення, окрім того, як зазначав позивач у своєму позові та поясненнях наданих у судовому засіданні, відповідач інколи брала дітей на вихідні, так, зокрема, взяла у грудні 2022 року, але повернула їх позивачу лише у лютому 2023 року, у зв`язку з чим не можна дійти до висновку, що відповідач зовсім не проявляє інтересу до дітей та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Разом з тим, суд зазначає, що також враховує пояснення малолітнього [PERSON] щодо того, що мама - відповідач у цій справі, дзвонить, хоча як він зазначав рідко, розпитує його, вітала з днем народження, а також те, що дитина вважає, що маму позбавляти батьківських прав не потрібно, позаяк як зазначено у постановах Верховного Суду від 11.01.2023 року у справі №461/7447/17, від 29.07.2021 року у справі №686/16892/20, від 11.09.2020 року у справі №357/12295/18, від 29.04. 2020 року у справі №522/10703/18, від 13.04.2020 року у справі №760/468/18, від 11.03.2020 року у справі №638/16622/17, від 02.10.2019 року у справі №461/7387/16-ц, позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, у зв`язку з чим застосовувати цей захід необхідно як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність вагомих, достатніх та беззаперечних доказів свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та відсутність об`єктивних і виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні її малолітніх дітей, що передбачені ст. 164 СК України, а тому вважає, що такий крайній захід впливу на відповідача, як позбавлення її батьківських прав, є передчасним та у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Окрім того, вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на клопотання позивача щодо залишення за ним витрат, понесених у зв`язку зі сплатою судового збору, на підставі ст.141 ЦПК України суд вважає за доцільне залишити їх за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial