Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

31 березня 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначив, що 16 жовтня 2020 року о 11 год. 40 хв. на 6 км. + 500 м. а/д Нова Борова - Йосипівка в межах населеного пункту села Емілівка Хорошівського району Житомирської області водій автомобіля марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] із н/причіпом UNTERHOLZNER д.н.з. [NUMBER] [PERSON] не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, стан транспортного засобу, не дотримався безпечного інтервалу та здійснив зіткнення із автомобілем HYUNDAI SANTAFE д.н.з. [NUMBER] , яким керував позивач, внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 23.12.2020 року у справі за № 276/1547/20 водія автомобіля марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу про адміністративне правопорушення. Внаслідок зіткнення автомобіль марки HYUNDAI SANTAFE д.н.з. [NUMBER] зазнав значних технічних ушкоджень. На ремонт автомобіля та купівлю складових частин було витрачено 112450 гривень. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] із н/причіпом UNTERHOLZNER д.н.з. [NUMBER] [PERSON] застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП», згідно із Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО / 2285994. Позивач зазначає, що власником автомобіля марки HYUNDAI SANTAFE д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] , однак враховуючи те, що на момент скоєння ДТП та протягом значного періоду перед зазначеною ДТП саме [PERSON] керував транспортним засобом на підставі посвідчення водія відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, він правомірно володів цим майном, а тому має право на відшкодування завданої шкоди в силу позиції про речове право на нерухоме майно. Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.05.2022 по справі №276/1101/21 позов [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково, стягнуто з ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» на користь [PERSON] страхову виплату майнової шкоди у розмірі 110450 гривень, моральну шкоду у розмірі 4000 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 22890 гривень та судовий збір в сумі 1144 гривні 50 копійок. На виконання даного рішення судом видано виконавчий лист від 13.07.2022 року, який в подальшому подано до виконавчої служби та відкрито виконавче провадження №69756120. Однак, представник позивача подав до державної виконавчої служби заяву про повернення виконавчого листа, оскільки, на думку позивача, у боржника відсутнє майно, на яке може може бути звернуто стягнення, а здійсненні виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними. Відтак, незважаючи на наявність рішення суду, позивач посилаючись на постанову Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі №6-1451цс16, вказує, що порушене право [PERSON] не було відновлено, оскільки майнові збитки та моральну шкоду, завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди йому не відшкодовано, у звязку із чим [PERSON] змушений звертатися із позовом до винуватця для отримання такого відшкодування. Також позивач зазначає, що діями відповідача [PERSON] , окрім майнової шкоди, йому завдано моральної шкоди, яка спричинена моральними стражданнями, що спровоковані постійними переживаннями стосовно пошкоджень автомобіля та зверненнями до страхової компанії щодо відшкодування майнової шкоди, в подальшому судовим процесом, а саме: негативні переживання та спогади, насторога, постійна нервова напруга, дискомфорт та емоційне виснаження, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, нервозність. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди він переніс значний емоційний стрес. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у 25000 гривень. Позивач просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування майнової шкоди у розмірі 112450 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 25000 грн.; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі сплаченого судового збору у сумі 1374,50 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 20% від ціни позову, а саме 27490 гривень. Ухвалою Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 03.04.2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Відповідач 2 [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якій проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що позивач обрав хибний спосіб судового захисту заявивши позов до [PERSON] який в період коли був власником транспортного засобу SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] застрахував свою відповідальність в Приватному акціонерному товаристві "СТРАХОВА ГРУПА "Ю.БІ.АЙ-КООП", згідно ПОЛІСУ №АО 2285994, в тому числі в межах ліміту страхової суми матеріальної шкоди 130000,00 грн. Поліс був чинним в період з 31.12.2019 року до 30.12.2020 року. Крім того, 20.06.2020 року транспортний засіб передано [PERSON] згідно довіреності від 20.06.2020 року посвідченої Приватним нотаріусом Кузьміченко О.А., таким чином на момент ДТП саме [PERSON] був володільцем та належним користувачем ТЗ. Вказує, що рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.05.2022 по справі №276/1101/21 спір був вирішений та саме на страховика завдавача шкоди покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування, а отже вимоги про стягнення компенсації майнової шкоди які не перевищують ліміту відповідальності страховика, можуть бути заявлені лише до нього. Також відповідач 2 у відзиві зазначає, що позивач не є власником пошкодженого транспортного засобу і відсутні докази, що 16.10.2020 року позивач мав право на ТЗ або уповноважений діяти в інтересах власника транспортного засобу HYUNDAI SANTAFE д.н.з. [NUMBER] [PERSON] . З копії договору №126 віл 08.12.2020 укладеного ТОВ «Житомиравтотехцентр» та [PERSON] (покупець) не вбачається, що предметом договору є HYUNDAI SANTAFE д.н.з. [NUMBER] [PERSON] . Вказує, що договір укладений через майже 2 місяці після ДТП, відповідно договір, рахунок на оплату №2195 від 08.12.2020 року, акт приймання-передачі матеріальних цінностей від 12.08.2021, акт надання послуг №1480 від 20.08.2021 року, квитанція Приватбанку від 06.10.2021, не встановлюють прав [PERSON] і на думку позивача штучно створені для надання суду в якості доказів. Відповідач 1 [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якій проти задоволення позову також заперечив, зазначивши, що спір між сторонами вже було вирішено рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.05.2022 по справі №276/1101/21, позивач не позбавлений права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання про стягнення з боржника ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» на користь [PERSON] страхових та інших виплат, а у разі відсутності коштів та неможливості стягнення зі страхової компанії позивач вправі звернутись до МТСБУ із заявою про відшкодування коштів. Вказує, що моральні страждання позивача не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, які слід збирати з урахуванням конкретних обставин справи та особливостей процесуального інтересу особи, зокрема, відсутній висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи, яким би підтверджувався психологічний стан особи, наявність чи відсутність у неї переживань, страждань, особливостей сприйняття певної події. Представником позивача подано до суду відповіді на відзиви відповідачів, в яких він вказав про необгрунтованість заперечень відповідачів, зазначивши, що відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а тому сума майнових втрат підтверджена рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.05.2022 по справі №276/1101/21. Вказує, що позивач позбавлений можливості звернутися до МТСБУ із заявою про відшкодування шкоди, оскільки ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» не визнана банкрутом, не перебуває в процесі припинення чи ліквідації та з 1 вересня 2021 року позбавлена членства в МТСБУ через заборгованість до фондів МТСБУ. Представник позивача в судове засідання не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, просить позов задоволити у повному обсязі. Представники відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у відзиві, та просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник [PERSON] в судовому засіданні також зазначив, що транспортний засіб SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] був проданий [PERSON] по довіреності, а також просив стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 12 тис. грн. Представник [PERSON] в судовому засіданні факт продажу його довірителю вказаного транспортного засобу не підтвердив, відомості про це у нього відсутні. Заслухавши представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню із слідуючих підстав. Судом встановлено, що постановою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 23.12.2020 року у справі за №276/1547/20 водія автомобіля марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу про адміністративне правопорушення, із змісту якої слідує, що 16 жовтня 2020 року о 11 год. 40 хв. на 6 км. + 500 м. а/д Нова Борова - Йосипівка [PERSON] керуючи автомобіля марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] із н/причіпом UNTERHOLZNER д.н.з. [NUMBER] , не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, стан транспортного засобу, не дотримався безпечного інтервалу та здійснив зіткнення із автомобілем HYUNDAI SANTAFE д.н.з. [NUMBER] , внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Вина [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП доведена також поясненнями [PERSON] . Згідно копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО2285994 цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП», страхова сума за шкоду заподіяну майну становить 130000 гривень, розмір франшизи 2000 гривень, строк дії полісу з 31.12.2019 року по 30.12.2020 року включно, забезпечений транспортний засіб - автомобіль марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] . Із копії договору №126 від 08.12.2020 слідує, що ТОВ «Житомиравтотехцентр» та [PERSON] (покупець) уклали договір, згідно умов якого ТОВ «Житомиравтотехцентр» передає у власність [PERSON] товар, а останній його приймає та оплачує разом із наданими послугами. Асортимент, кількість та ціна товару, що продається по даному договору, визначається у накладних, актах виконаних послуг, які оформляються сторонами (п.2.1. договору). Покупець отримує товар та надані послуги на умовах відстрочення платежу. Покупець сплачує за поставлений товар та надані послуги після отримання ним суми страхового відшкодування від страхової компанії винуватця ДТП (п.4.1. договору). Відповідно до рахунку на оплату №2195 від 08.12.2020 року, покупцем згідно якого є [PERSON] , вартість відновлювальних робіт та деталей автомобіля з ПДВ становить 112450 гривень, у тому числі ПДВ - 18741,67 грн. Згідно з актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 12.08.2021, ТОВ «Житомиравтотехцентр» на виконання умов договору №126 від 08.12.2020 передав покупцю [PERSON] автозапчастини на загальну суму 100550 грн. Згідно акту надання послуг №1480 від 20.08.2021 року вартість наданих ТОВ «Житомиравтотехцентр» [PERSON] послуг по відновленню автомобіля становить 11900 гривень, які сплачені позивачем, що підтверджується квитанцією Приватбанку від 06.10.2021. Відповідно до ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.05.2022 по справі №276/1101/21 позов [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково, стягнуто з ПрАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» на користь [PERSON] страхову виплату майнової шкоди у розмірі 110450 гривень, моральну шкоду у розмірі 4000 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 22890 гривень та судовий збір в сумі 1144 гривні 50 копійок. Так, зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що відповідно до протоколу огляду колісного транспортного засобу від 16.10.2020 року у автомобіля HYUNDAI SANTAFE д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , внаслідок ДТП пошкоджено передню частину вказаного транспортного засобу. В судовому засіданні оглянуто матеріали справи №276/1547/20 про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП, згідно яких вбачається, що 16.10.2020 відібрано пояснення від [PERSON] , який пояснив що рухаючись по автодорозі Добринь-Нова Борова - Йосипівка керував автомобілем HYUNDAI SANTAFE д.н.з. [NUMBER] та на 6 кілометрі вказаної дороги водій автомобіля марки SCANIA д.н.з. [NUMBER] з напівпричепом [NUMBER] , виїхав причепом на зустрічну смугу руху та здійснив зіткнення з його автомобілем. Аналогічні пояснення 16.10.2020 надав водій автомобіля SCANIA д.н.з. [NUMBER] [PERSON] . Згідно схеми місця ДТП від 16.10.2020, автомобіль HYUNDAI SANTAFE д.н.з. [NUMBER] отримав пошкодження передньої лівої частини автомобіля; а автомобіль марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] належить [PERSON] , цивільно-правова відповідальність власника даного автомобіля застрахована у ПАТ «СГ`Ю.Бі.Ай КООП», поліс АО2285994. Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.05.2022 по справі №276/1101/21 встановлено факт заподіяння забезпеченим транспортним засобом марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] , цивільно-правова відповідальність власника якого застрахована ПАТ «СГ`Ю.Бі.Ай КООП», механічних пошкоджень автомобілю марки HYUNDAI SANTAFE д.н.з. [NUMBER] , який перебуває у законному володінні [PERSON] та вартість відновлювального ремонту в розмірі 112450 гривень, тому до задоволення та стягнення з ПАТ «СГ`Ю.Бі.Ай КООП» підлягала страхова виплата майнової шкоди у розмірі 110450 гривень, тобто за мінусом франшизи 2000 гривень. Відповідачами [PERSON] та [PERSON] в порушення свого обов`язку, передбаченого ч.5 ст. 82 ЦПК України не спростовано жодними доказами, встановлені рішенням суду від 25.05.2022 по справі №276/1101/21 ні факт перебування у законному володінні [PERSON] автомобіля марки HYUNDAI SANTAFE д.н.з. [NUMBER] , ні вартість його відновлювального ремонту в розмірі 112450 гривень. Відповідачі будь-яких клопотань про проведення експертних досліджень щодо встановлення елементів транспортного засобу, які зазнали пошкоджень та вартості їх відновлення в судовому засіданні не заявляли, документи про відсутність пошкоджень внаслідок ДТП, іншу вартість запчастин до застрахованого транспортного засобу до суду не подавали. У постанові Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 597/1070/15-ц (провадження № 61-9445св18), зазначено, що «п.1 ч.1 ст. 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Враховуючи те, що відповідно до ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну». Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну. За змістом ч.2 ст. 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (в редакції, чинній на час вчинення ДТП) передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі №623/290/21 (постанова від 12.05.2022), зазначивши, що водію, який правомірно керував ТЗ належить право вимагати відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну, навіть за відсутності права власності на ТЗ, а тому доводи відповідачів про відсутність у [PERSON] права вимагати відшкодування завданої йому шкоди з тих підстав, що автомобіль HYUNDAI SANTAFE д.н.з. [NUMBER] належить [PERSON] , а позивач не уповноважений діяти в інтересах власника транспортного засобу, є безпідставними та судом відхиляються. Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно з п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України). Судом встановлено, що власником транспортного засобу марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 16 жовтня 2020 року був відповідач [PERSON] , який відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України є особою, що володіє джерелом підвищеної небезпеки. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що ним продано транспортний засіб марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] відповідачу [PERSON] на підставі довіреності, а тому останній єволодільцем та належним користувачем ТЗ виходячи з наступного. Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 224 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Верховний Суд у своїй постанові від 04.11.2020 у справі №573/476/19 на підставі аналізу ч. 1 ст. 237, ч. 3 ст. 244, ст. 655 ЦК України вказав, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без укладення договору купівлі-продажу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Доказів укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] суду не надано, а представником [PERSON] вказана обставина в судовому засіданні не визнана. Крім того, зі змісту довіреностівід 20.06.2020 року, посвідченої Приватним нотаріусом Кузьміченко О.А. вбачається, що [PERSON] уповноважив [PERSON] укласти від його імені будь-який дозволений чинним законодавством України правочин, а саме: договір купівлі-продажу, міни, оренди за ціною та на умовах на власний розсуд належного йому автомобіля марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] . Для цього [PERSON] надав [PERSON] у тому числі наступні права: експлуатувати (керувати) даним автомобілем; представляти його інтереси в органах нотаріату, відповідних органах реєстрації транспортних засобів, у відповідних територіальних органах з надання сервісних послуг МВС або в будь-яких інших установах, організаціях; підписувати договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, отримувати страховий поліс, підписувати договори цивільно-правового характеру, одержувати належні йому за результатами згаданих договорів грошові суми; у випадку спричинення транспортному засобу пошкодження іншими способами або в результаті дорожньо-транспортної пригоди чи заподіяння шкоди повіреними особами іншим транспортним засобам під час керування транспортним засобом як джерелом підвищеної небезпеки, укладати, в разі необхідності, від його імені договори про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати по таких договорах грошові суми у розмірах, згідно із калькуляціями або за домовленістю. Згідно із ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Таким чином зі змісту довіреностівід 20.06.2020 року, посвідченої Приватним нотаріусом Кузьміченко О.А., не вбачається надання [PERSON] права володіння та користування автомобілем марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] для власних потреб та у власних інтересах, а лише передбаченоукладення від імені [PERSON] будь-яких дозволених чинним законодавством України правочинів, а також у разі заподіяння шкоди повіреними особами іншим транспортним засобам під час керування транспортним засобом як джерелом підвищеної небезпеки, укладати, в разі необхідності, від його імені договори про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати по таких договорах грошові суми, що свідчить про те, що автомобіль марки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] не вибув з володіння власника транспортного засобу - [PERSON] та він є особою, що відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України відповідає за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. Сам факт керування транспортним засобоммарки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] на момент дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] , з огляду на зміст довіреностівід 20.06.2020 року, посвідченої Приватним нотаріусом Кузьміченко О.А., не свідчить про отримання останнім речового права на володіння вказаним транспортним засобам у своїх інтересах. Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст.37), або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Положеннями п.36.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на особу відповідальну за завданні збитки, покладається обов`язок компенсувати суму франшизи, якщо вона була передбачена договором. Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.05.2022 по справі №276/1101/21 стягнуто з ПАТ «СГ`Ю.Бі.Ай КООП» страхову виплату майнової шкоди у розмірі 110450 гривень, тобто за мінусом франшизи 2000 гривень, що встановлена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО2285994. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 2000,00 грн. (розмір франшизи) із володільця джерела підвищеної небезпеки [PERSON] у рахунок різниці між загальним розміром майнової шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу та сумою страхового відшкодування, стягнутого судом зі страховика, підлягають задоволенню. Разом з тим, суд відхиляє доводи позивача про можливість стягнення з відповідачів всієї шкоди, завданої внаслідок ДТП з тих підстав, що потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання, незалежного від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. Так, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц зробила правовий висновок, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року по справі № 147/66/17 відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим. Також, суд відхиляє доводи позивача про можливість стягнення завданої шкоди із винуватця дорожньо-транспортної пригоди оскільки, на думку позивача, у боржника (страховика) відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійсненні виконавцем заходи щодо розшуку майна виявилися безрезультатними, оскільки ні Цивільним кодексом України, ні Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено право потерпілого у такому випадку на звернення до суду про стягнення шкоди зі страхувальника, яким укладено відповідний договір зі страховиком, що також суперечить висновкам, викладеним у вказаних вище постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц та від 14 грудня 2021 року по справі № 147/66/17. Разом з тим, відповідно до ст. 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Вказаним положенням кореспондують вимоги пунктів 41.1 та 41.2 ст. 41 зазначеного Закону, яким також передбачено відшкодування шкоди МТСБУ у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника/повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Таким чином, право потерпілого на відшкодування завданої шкоди, завданої забезпеченим транспортним засобом, у разі недостатності коштів та майна страховика покладається на МТСБУ, а не на безпосереднього винуватця ДТП. При цьому позивач не позбавлений права ініціювати питання про банкрутство або ліквідацію страховика у передбаченому законодавством порядку. Крім того, ч.5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Тобто, позивач не позбавлений права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом 3 років. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди судом встановлено наступне. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. Згідно з п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач в обґрунтування моральної шкоди в позовній заяві зазначив, що йому також спричинено моральні страждання, що спровоковані постійними переживаннями стосовно пошкоджень автомобіля та зверненнями до страхової компанії щодо відшкодування майнової шкоди, в подальшому судовим процесом, а саме: негативні переживання та спогади, насторога, постійна нервова напруга, дискомфорт та емоційне виснаження, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, нервозність. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко протии України», «Науменко протии України»). Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ протии Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив, що суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс. При наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Суд приймає до уваги доводи позивача про завдання йому моральної шкоди, що виразилася в душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок пошкодження майна, як безумовні. Надаючи оцінку вимогам про відшкодування моральної шкоди суд враховує, що пошкодження майна в ДТП завжди породжує негативні емоції у людини і можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я. Разом з тим, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Відтак, враховуючи вищевикладене, суд відхиляє доводи представників відповідачів, що позивач не довів наявність такої шкоди. Вина відповідача [PERSON] в заподіяні моральної шкоди позивачу повністю підтверджується матеріалами справи, а висновокексперта за результатами проведення судової психологічної експертизи, яким би підтверджувався психологічний стан особи, на який посилаються представники відповідачів, не є обов`язковим чи єдиним доказом на підставі якого суд встановлює заподіяння позивачу моральної шкоди та її розмір. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Між тим розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 25 000 грн., на думку суду, достатніми доказами позивачем не обґрунтований та не відповідає фактичним обставинам справи. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Таким чином, суд, оцінивши докази в їх сукупності, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, враховує характер та ступінь її завдання, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що дана позовна вимога підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача [PERSON] , як особи, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки - автомобілямарки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] , підлягає стягненню 4000,00 грн. моральної шкоди на користь позивача. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 25.05.2022 по справі №276/1101/21 вже стягнуто з ПАТ «СГ`Ю.Бі.Ай КООП» моральну шкоду у розмірі 4 тис. грн., а тому моральна шкода не може бути повторно стягнута з відповідачів, суд відхиляє з огляду на те, що правові підстави для стягнення моральної шкоди у даних справах є різними, оскільки рішенням суду від 25.05.2022 по справі №276/1101/21 зі страховика стягнуто моральну шкоду внаслідок бездіяльності страховика щодо своєчасної виплати [PERSON] страхової виплати, у той час як в даному позові [PERSON] заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу, сплату якої страховиком розділом ІІІ Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено, а відповідно до ст.ст. 1167, 1187, 1188 ЦК України покладено на володільця джерела підвищеної небезпеки. Оскільки судом встановлено, що володільцем джерела підвищеної небезпеки - автомобілямарки SCANIA R124LA д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] , якій відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України відповідає за завдану шкоду (як матеріальну так і моральну), то у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди слід відмовити за безпідставністю. Вирішуючи питання щодо стягнення зі сторін витрат на правову допомогу суд виходить з наступного. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Водночас, аналізуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу, Верховний Суд у своїй постанові від 28 грудня 2020 року (справа № 640/18402/19) вказав на те, що у разі встановлення сторонами розміру гонорару адвоката у фіксованому розмірі, - такий розмір не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Згідно п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону). Із матеріалів справи вбачається, що 01.01.2021 року між [PERSON] та Адвокатським бюро Сергія Хоменка було укладено договір №149 про надання правничої допомоги, за яким Адвокатське бюро зобов`язується за винагороду надати клієнтові правову допомогу у справі, з метою з метою захисту інтересів клієнта в якості його представника зі всіма процесуальними правами. На виконання даного договору 02.03.2023 видано ордер серії АМ №1033463 на представництво інтересів [PERSON] у Володарсько-Волинському районному суді Житомирської області, складено протокол погодження гонорару від 01.01.2021 року згідно якого сторони дійшли домовленості про вартість роботи адвоката у фіксованій грошовій сумі 27490 гривень, що становить 20% від ціни позову та сплачено [PERSON] авансовий платіж за правову допомогу в розмірі 8000 гривень, що підтверджується рахунком на оплату №0908 від 09.08.2021 року та платіжним дорученням №@2PL318042 від 25.08.2021 року. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у Постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та Постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. При визначенні судом розміру витрат на професійну правничу допомогу судом враховується, що заявлена позивачем до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 27490 грн. встановлена у фіксованому розмірі, однак, враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволено частково ( у розмірі 4,3% від ціни позову), з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 1198,56 грн. Суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] , висловлені у відзиві на позовну заяву про те, що позивачем суду не надано належних доказів підтверджуючих витрати на оплату витрат на правову допомогу саме в справі №276\\529\\23, оскільки надані ним документи стосуються надання правової допомоги в справі №276/1101/21, з тих підстав, що ні у договорі №149 від 01.01.2021 про надання правничої допомоги, укладеного між [PERSON] та Адвокатським бюро Сергія Хоменка, ні в протоколі погодження гонорару від 01.01.2021 не вказано про надання адвокатом Хоменком С.О. правової допомоги лише у справі за позовом до страхової компанії ПАТ «СГ`Ю.Бі.Ай КООП». Разом з тим, на виконання вказаного договору №149 від 01.01.2021 про надання правничої допомоги адвокатом Хоменком С.О. 02.03.2023 (тобто після винесення рішення у справі №276/1101/21) видано ордер серії АМ №1033463 на представництво інтересів [PERSON] у Володарсько-Волинському районному суді Житомирської області, а ціна позову до [PERSON] та [PERSON] відповідає визначеному у протоколі погодження гонорару від 01.01.2021 розміру в сумі 27490 грн., що складає 20% від ціни позову. Представником відповідача [PERSON] до суду також подано клопотання про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 12 тис. грн., на підтвердження яких надано договір про надання професійної допомоги №1 від 21.04.2023, укладений між адвокатом Баховським М.М. та відповідачем [PERSON] , яким визначено гонорар адвоката у розмірі 12 тис. грн. та платіжне доручення про сплату [PERSON] 12 тис. грн за правову допомогу по договору №1 від 21.04.2023. Суд вважає надані відповідачем [PERSON] докази про понесені витрати на правову допомогу належними та допустимими, а її вартість співмірною та обгрунтованою з огляду на ціну позову, а також обсяг виконаних адвокатом робіт з підготовки процесуальних документів та прийняття участі у судових засіданнях, а тому такі витрати підлягають стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] . Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Оскільки позов задоволено частково, судові витрати стягуються з обох сторін, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] різницю у судових витратах на правову допомогу в розмірі 10801, 44 грн. (12000 грн. - 1198,56 грн.). Крім того, враховуючи, що позов підлягає до задоволення частково, то на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 60 грн. (1374,5 грн.* 4,3%) На підставі наведеного,

Outcome: partial