Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 27 квітня 2023 року [PERSON] (далі - позивач), звернулася з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення понесених витрат у зв`язку з перерахуванням передоплати за договором. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31 січня 2022 року шляхом надіслання повідомлення на акаунт «fotozona dekor kiev» соціальної мережі Instagram між нею та відповідачем укладено договір публічної оферти. Предметом вказаного договору була оренда фотозони. На виконання умов цього договору позивач внесла передоплату у вигляді авансового платежу у розмірі 500,00 грн, який перерахувала на банківську карту № [NUMBER] , відкриту на ім`я [PERSON] . Виконати умови договору відповідач мала 06 березня 2022 року - у день народження позивача. Після почату повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, святкування дня народження могло становити значну загрозу для життя та здоров`я, тому позивач о 13:18 год 06 березня 2022 року направила відповідачу повідомлення через месенджер «Viber» в якому вказала на ці обставини, неможливість проведення свята та просила повернути аванс. Крім того, позивач вказує, що до неї як до покупця не було належним чином доведено інформацію щодо умов та правил придбання товару, а саме державною мовою, що визначено статтею 13 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому вважає, що є підстави для розірвання договору. Позивачем було направлено лист з вимогою добровільно розірвати договір та повернути сплачені кошти, проте відповідач відмовилася добровільно повернути кошти. Станом на час звернення до суду з позовом аванс не повернуто, всі повідомлення позивача ігноруються. Посилаючись на положення статей 633, 641, 642, 205 ЦК України, статей 13, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просить стягнути суму внесеного авансу у розмірі 500,00 грн, вирішити питання розподілу судових витрат. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. ? 02 травня 2023 року ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків позову; ? 08 травня 20223 року позивач подала заяву про усунення недоліків; ? 10 травня 2023 року ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін; ?10 травня 2023 року позивачу направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу направлено копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Чірікоста і Віола проти Італії» зазначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів для того, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Олександр Шевченко проти України», «Трух проти України»). На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини «Богонос проти Росії» від 05 лютого 2004 року). Узагальнюючи наведене, суд констатує, що неотримання поштової кореспонденції, надісланої судом за вказаною позивачем адресою, та яка повернулася до суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання, залежало від волевиявлення самого адресата, який не проявив належної уваги в захисті своїх інтересів та не вжив необхідних заходів, щоб ознайомитись з перебігом процесу. Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідач заяву із запереченнями про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву до суду не подала. Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Як стверджує позивач, сторони 31 січня 2022 року домовилися про те, що [PERSON] на замовлення позивача на певну дату (06 березня 2022 року), в кафе « [INFO] », яке розташоване на [ADDRESS] , підготує фотозону для святкування її дня народження. Вартість робіт сторони погодили у розмірі 3 000,00 грн. У цю вартість входить: доставка, установка, цифри, шарики, каркас, банер, демонтаж. Сторони погодили сплату авансового внеску у розмірі 500,00 грн, який потрібно перерахувати на банківську карту відповідача, номер якої зазначено останньою. Умови договору сторони погодили шляхом обміну повідомлень у месенджері Viber. На підтвердження чого позивач долучила до матеріалів справи скріншоти зі сторінок переписки у месенджері. Згідно з квитанцією АТ «Монобанк», 31 січня 2022 року о 22:49 год [PERSON] перерахувала суму у розмірі 500,00 грн на банківську карту № [NUMBER] , видану у АТ «Монобанк» на ім`я [PERSON] , призначення платежу - переказ особистих коштів (а.с. 35). 06 березня 2022 року святкування дня народження позивача не відбулося з причин повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну 24 лютого 2022 року. Із долучених скріншотів переписки у месенджері встановлено, що у період часу з 09 березня 2022 року по 12 червня 2022 року позивач вела переписку щодо повернення суми авансу у розмірі 500,00 грн. 26 липня 2022 року позивач направила на адресу [PERSON] лист через оператора ТОВ «Нова Пошта». 21 жовтня 2022 року позивач направила на адресу [PERSON] лист через оператора АТ «Укрпошта» з вимогою про повернення коштів у сумі 500,00 грн на вказаний у листі рахунок позивача, що підтверджено накладною АТ «Укрпошта» та описом вкладення. Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першої, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 641 ЦК України визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Відповідно до статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Згідно зі статтею 787 ЦК України за договором прокату наймодавець, який здійснює підприємницьку діяльність з передання речей у найм, передає або зобов`язується передати рухому річ наймачеві у володіння та користування за плату на певний строк. Договір прокату є договором приєднання. Наймодавець може встановлювати типові умови договору прокату. Типові умови договору прокату не можуть порушувати прав наймачів, встановлених законом. Договір прокату є публічним договором. Відповідно до частини першої статті 788 ЦК України предметом договору прокату є рухома річ, яка використовується для задоволення побутових невиробничих потреб. Отже, з урахуванням вказаних норм закону, наймодавцем за договором прокату є спеціальний суб`єкт - особа, яка займається підприємницькою діяльністю. Договір прокату є публічним договором, який можна укласти шляхом приєднання (погодження з його умовами), зокрема перерахувавши суму авансу. Позивач вказує, що між нею та відповідачем існують договірні відносини, а саме - сторони уклади договір прокату, предметом якого є рухома річ, яка використовується для задоволення побутових невиробничих потреб - святкова фотозона з декором. За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). У пунктах 35-38 постанов від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 Велика Палата Верховного Суду вказала: «З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.». Надавши оцінку поданим позивачем доказам (переписці у месенджері, копії квитанції АТ «Монобанк», лист-вимогу), урахувавши конкретні обставини справи, зокрема, той факт, що переписка позивача здійснювалась з абонентом, телефонний номер якого не ідентифіковано, суд дійшов висновку про те, що відповідне листування не дає змогу встановити його учасників та не може підтверджувати доводи позивача про те, що між нею та саме відповідачем існують договірні відносини (укладений договір прокату (оренди) фотозони шляхом сплати авансу), не підтверджує ці обставини і подана позивачем копія квитанції про перерахування 500,00 грн на банківську карту АТ «Монобанк», оскільки в призначенні платежу вказано «переказ особистих коштів», а отримувачем є « [PERSON] ». Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач не довела факт укладення договору прокату фотозони саме зі [PERSON] , що є її процесуальним обов`язком у розумінні статей 12, 81 ЦПК України. Отже, у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача відповідачем не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed