Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: служба у справах дітей Бучацької міської ради Тернопільської області про позбавлення батьківських прав. В позовній заяві вказала, що перебувала у шлюбі з [PERSON] , який розірвано 04 вересня 2020 року рішенням Бучацького районного суду. У даному шлюбі [INFO] народилася донька: [PERSON] . Крім того, [PERSON] удочерив старшу доньку [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 03 квітня 2019 року і по даний час [PERSON] не належно виконує свої батьківські обов`язки, не приділяє уваги вихованню дітей, не забезпечує належних умов проживання, матеріально не допомагає, не цікавиться їхнім життям. Діти перебувають під опікою та на утриманні матері. Також [PERSON] неодноразово вчиняв відносно [PERSON] домашнє насильство. Відмовлявся від своїх дітей, що стверджується скріншотами переписки з мобільного телефону та записом розмови на відеодиску. Все вищенаведене є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей. В ході проведення підготовчого судового засідання представником відповідача [PERSON] адвокатом Цимбалюком П. А. було подано відзив на позовну заяву, згідно з яким позов не визнає, вважає його безпідставним з огляду на неправдивість тверджень позивачки щодо неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків щодо доньок, просить відмовити у його задоволенні. Представником позивача [PERSON] адвокатом Бакальцем І. Г. було подано відповідь на відзив, згідно з яким він вважає, що адвокат Цимбалюк П. А. пропустив строк подачі відзиву на позов. Судом було прийнято відзив на позов адвоката Цимбалюка П. А. та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Бакалець І. Г. позов підтримують в повному обсязі, просять задоволити: позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньок : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Представник відповідача [PERSON] - адвокат Цимбалюк П. А. позов не визнає, просить відмовити у його задоволенні за безпідставністю позовних вимог. Представник третьої особи без самостійних вимог: служба у справах дітей Бучацької міської ради Тернопільської області в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про слухання справи у його відсутності. Також подав суду рішення виконкому Бучацької міської ради та висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей, який підтримує. Вислухавши учасників судового процесу, представника третьої особи, свідків, які були допитані в ході розгляду справи, неповнолітню [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних мотивів. Відповідно до ч. 1 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. За положеннями частин першої, другої статті 27 Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім - права батьків. Частина 1 статті 164 Сімейного кодексу України передбачає підстави позбавлення батьківських прав. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року). Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Згідно ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано 04 вересня 2020 року рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області. При розірванні шлюбу, судом не вирішувалось питання про залишення проживання дітей з котримось із батьків. У даному шлюбі [INFO] народилася донька [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 10.10.2019. Крім того, [PERSON] удочерив старшу доньку [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 10.10.2019, де батьком значиться [PERSON] .. З пояснень позивачки вбачається, що з 03 квітня 2019 року і по даний час [PERSON] не належно виконує свої батьківські обов`язки, не приділяє уваги вихованню дітей, не забезпечує належних умов проживання, матеріально не допомагає, не цікавиться їхнім життям. Діти перебувають під опікою та на утриманні матері. На підтвердження даних обставин позивачка надала довідку Бучацької гімназії ім. В. М. Гнатюка № 59 від 14.12.2021, де навчається донька [PERSON] про те, що лише мати цікавиться навчанням дитини; довідку сімейного лікаря КНП «Бучацької центральної амбулаторії загальної практики сімейної медицини» № 2014 від 10.12.2021 про те, що батько не цікавиться здоров`ям та розвитком дітей; письмові пояснення друзів та подруг, які стверджують, що [PERSON] поганий батько, не займається вихованням дітей, не цікавиться їхнім життям, не утримує їх; скріншот переписки з мобільного телефону та запис розмови, з яких ніби то слідує, що відповідач відмовляється від дітей. Такі докази позивачки суд оцінює критично, оскільки, не є беззаперечним обов`язком лише батька відвідувати школу, де навчаються діти, чи лікаря. Письмові пояснення друзів з вказаного питання, суд не бере до уваги, так як, вони отримані без дотримання положень ст. 233 ЦПК України. Також позивачка зазначила, що [PERSON] неодноразово вчиняв відносно неї домашнє насильство, виганяв з дому і вона змушена була ночувати в подруг, про що надала суду відомості про справи Івано - Франківського міського суду Івано - Франківської області та повідомлення слідчого відділення Бучацького ВП Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області на адвокатський запит щодо перебігу розгляду її заяви від 05.10.2019 про побиття чоловіком, де вказано, що заява була зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень Бучацького ВП Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області того ж дня та надіслана начальникові Івано - Франківського ВП ГУНП в Івано - Франківській області для долучення до матеріалів кримінального провадження. Однак, суду не надано достатніх доказів щодо розгляду цієї заяви, тобто з матеріалів справи не вбачається чи з 2019 року було внесене повідомлення [PERSON] про злочин в ЄРДР, чи відкрите кримінальне провадження, якщо так, то на якій стадії розгляду перебуває, чи визнано винним [PERSON] тощо. З відомостей про справи Івано - Франківського міського суду Івано - Франківської області № 344/20535/19, №344/17195/19, №344/7541/20 також не вбачається, чи визнано винним [PERSON] та чи притягнуто його до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року)». ЄСПЛ вказав, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (рішення у справі «Володіна проти Росії»). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» від13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого... Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню.Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина четверта статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). У постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 753/23626/17 (провадження № 61-15474св21) зроблено висновок, що «тлумачення вказаної норми свідчить, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто, у разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним із учасників домашнього насильства обов`язково слід перевіряти чи відбувалось домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Враховуючи наведене, посилання позивачки на вчинення відповідачем домашнього насильства, як однієї з підстав для позбавлення його батьківських прав є неспроможними через відсутність складу адміністративного правопорушення за статтею домашнє насильство у діях [PERSON] .. Інші, належним чином зафіксовані обставини дій відповідача, які мають ознаки домашнього насильства в матеріалах справи відсутні. При таких обставинах, у суду не має підстав для набуття висновку щодо домашнього насильства відповідача стосовно дітей. Також, суд звертає увагу і на те, що позивачем не надано доказів, що відповідач у встановленому порядку попереджався про зміну ставлення до виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітніх дітей. Крім того, твердження позивачки про те, що відповідач не надає кошти на утримання дітей спростовується фактичними доказами, наданими [PERSON] . Зокрема, згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Чортківського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області від 12.12.2022 за період з 2019 року по 2022 рік всього нараховано аліментів на утримання дітей на суму 111 096,78 гривень, всього сплачено - 69442 гривень. Заборгованість станом на 01.12.2022 становить 41654, 78 гривень. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Чортківського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області від 22.07.2022 за період з 2019 року по 2022 рік всього нараховано аліментів на утримання [PERSON] до досягнення донькою [PERSON] трирічного віку - 31 265,59 гривень, сплачено - 31265,59 гривень. Заборгованість станом на 22.07.2022 відсутня. Також, [PERSON] здійснював грошові перекази з-за кордону: 20.10.2019 на суму 50 євро, 05.01.2020 - на суму 420 євро. Згідно квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» 25.07.2023, 26.07.2023 [PERSON] було сплачено аліментів на суму 1455 гривень та 4000 гривень відповідно. Крім того, в 2021 році [PERSON] звернулася з позовом до суду до [PERSON] про розподіл боргу подружжя за кредитними договорами. 25.06.2021 Чортківським районним судом було винесено рішення, яким даний позов задоволено та розділено борг по частині між сторонами. Однак, 07.02.2022 постановою Тернопільського апеляційного суду рішення Чортківського районного суду від 25.06.2021 скасовано та відмовлено [PERSON] у його задоволенні. Зокрема, судом було встановлено, що [PERSON] під час укладення кредитних угод перебував за кордоном. [PERSON] користувалася кредитними картками чоловіка та в період з 12 по 19 липня 2019 року зняла з кредитної карти 46 000 гривень. [PERSON] визнала факт користування банківськими картками чоловіка. 16 січня 2023 року Бучацьким районним судом Тернопільської області було винесено рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батька з актового запису про народження дочки - [PERSON] , [INFO] , яким у задоволенні було відмовлено за недоведеністю позовних вимог. Суд зазначає, що тривалі неприязні відносини між сторонами не можуть слугувати причиною позбавлення батьківських прав [PERSON] .. Самі по собі непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків, що узгоджується з висновком Верховного Суду у справі № 320/5094/19 у постанові від 06 жовтня 2021 року. Окрім того, згідно рішення виконавчого комітету №36 від 10.02.2023 та Висновку органу опіки та піклування Бучацької міської ради Чортківського району Тернопільської області [PERSON] , [INFO] , недоцільно позбавляти батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] . Під час судового розгляду справи свої пояснення надавала начальник органу опіки та піклування Бучацької міської ради Чортківського району Тернопільської області Пастущак І. В., яка Висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав підтримала та пояснила, що в діях відповідача не вбачає злісного ухилення від батьківських обов`язків. [PERSON] заперечує проти позову, а отже це свідчить про його небайдужість та зацікавленість у долі дітей. Вважає, що позбавлення батьківських прав це радикальна міра, на яку відповідач на сьогоднішній день не заслуговує. В ході судового розгляду були допитані свідки : [PERSON] - мати [PERSON] та [PERSON] - мати відповідача. Свідок [PERSON] суду повідомила, що [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки, дітей не любить, ображає її дочку. Постійні сварки, скандали спонукали [PERSON] викликати поліцію. Свідок [PERSON] суду повідомила, що її син добрий батько, цікавиться дітьми, гроші на їх утримання надає, висилає з-за кордону їй, а вона сплачує аліменти. Заборгованості по аліментах немає. З лютого 2022 року ні [PERSON] , ні вона не мають можливості спілкуватися з дітьми, оскільки їхні номери заблоковані в телефонах. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] суд оцінює критично, оскільки, вони зацікавлені у вирішенні спору в користь сторони, щодо якої надавали свідчення. Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Судом була заслухана думка неповнолітньої [PERSON] , яка вважає, що батька необхідно позбавити батьківських прав щодо неї та її сестри, оскільки, він ними не опікується, матеріально не утримує, не цікавиться їхнім життям, не вітає зі святами. Крім того, позбавлення його батьківських прав, надасть їм змогу їздити за кордон без необхідного для цього, нотаріально засвідченого дозволу. При оцінці показів неповнолітньої дочки сторін, суд враховує, що вони були дані у присутності матері, авторитет якої є пріоритетним для дитини, оскільки, дитина проживає з матір`ю весь час після розлучення батьків у 2020 році та можливо, за потенційного психологічного тиску на дитину з боку матері. Враховуючи наведене, озвучена думка дитини не може вважатися визначальною, переважною підставою при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки, її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу свого віку та життєвого досвіду неспроможна надавати виважену та правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Таким чином, хоч думка [PERSON] у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути «апріорі» вирішальною, як не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Суд вважає встановленим, що неможливість або істотна обмеженість активної участі батька в житті дітей спричинена об`єктивними причинами, зокрема, існуванням між матір`ю дітей, з якою вони проживають та батьком дітей неприязних стосунків, проживанням сторін на даний час у різних країнах, а отже, доходить висновку про недоведеність позивачем умисного ухилення відповідача [PERSON] від виконання його батьківських обов`язків та, що позбавлення батьківських прав в даному випадку є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як - то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Позивачем не доведено систематичне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, а також того, що незважаючи на всі заходи попередження та впливу, останній продовжує не виконувати в подальшому свої батьківські обов`язки. При цьому систематично - це значить, що батьки неодноразово притягувалися до відповідальності (адміністративної, цивільної, громадської), але висновків не зробили. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків. У справі відсутні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. При цьому доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам стосовно їхньої дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту спорідненості з дитиною є крайнім заходом, а вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. На думку суду, твердження позивачки, що відповідач не спілкується з дочками, не цікавиться їхнім життям та здоров`ям не може бути достатнім вагомим доказом для застосування крайнього заходу впливу на відповідача, який заперечує щодо позбавлення батьківських прав, мотивуючи обов`язком зміни своєї поведінки. Отже, відповідно до ст. ст. 76 - 81 ЦПК України, позивачка не надала суду безсумнівних, належних і допустимих доказів, які свідчать про свідоме нехтування відповідачем [PERSON] своїми обов`язками щодо виховання дочок, а всі доводи позову зводяться лише до того, що [PERSON] не приймає достатньої участі у вихованні дітей та утриманні дітей, що не може бути безумовною підставою для задоволення позову. За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Враховуючи фактичні обставини справи, норми закону, якими регулюються спори, пов`язані із обов`язками батьків, докази, які надали сторони, виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України), суд дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Згідно з абз. 2 п. 18 постанови від 30 березня 2007 року № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20), зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються , зокрема, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки питання щодо судових витрат не ставилось, то суд покладає їх на сторони, в межах ними понесеними.

Outcome: dismissed