Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

04.07.2023 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] (далі позивач) до [PERSON] та [PERSON] (далі відповідач) про визначення договору купівлі продажу дійсним. В своїй заяві позивач посилається на те, що 11.02.1998 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: 41/100 частина житлового будинку, загальною площею 69,1 кв.м., житловою площею 25,8кв.м., яка складається з 2-х кімнат за адресою: [ADDRESS] . Договір був складений та зареєстрований Дніпродзержинською філією Придніпровської товарної біржі від 11.02.1998 року за № 339, та має реєстраційне посвідчення про реєстрацію Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером № 673 від 16.02.1998. З метою впорядкування нумерації житлових будинків рішенням Курилівської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області від 21 жовтня 1998 року за № 112, номер будинку « [ADDRESS] було замінено на номер «2». Звернувшись до державного нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Могильної Л.Г з метою оформлення Договору купівлі- продажу 41/100 частини житлового будинку, що розташований [ADDRESS] , 09.05.2023 їй було відмовлено у вчиненні реєстрації в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу у зв`язку з чим позивач просить суд: - визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - 41/100 частина житлового будинку, загальною площею 69,1кв.м., житловою площею 25,8кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] (на теперішній час буд.2), що був укладений 11 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований на Дніпродзержинській філії Придніпровської товарної біржі 11.02.1998 року за №339 та зареєстрований Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації 16.02.1998р. за №673 та таким що підлягає реєстрації. Ухвалою суду від 18.07.2023 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. На офіційну адресу відповідачів, тобто на зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі від 18.07.2023, які 03.08.2023 та 08.08.2023 повернулась до суду з відміткою доставлено 29.07.2023. 10.08.2023 до суду надійшла заяву від відповідачки [PERSON] , в якій вона проти позову не заперечує, позовні вимоги визнає. 11.08.2023 до суду надійшла заяву від відповідача [PERSON] , в якій він проти позову не заперечує, позовні вимоги визнає. Треті особи будь-яких заяв чи клопотання до суду не надсилали. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін (статті 12, 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 11 лютого 1998 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: 41/100 частина житлового будинку, загальною площею 69,1кв.м., житловою площею 25,8кв.м., яка складається з 2-х кімнат за адресою: [ADDRESS] . Договір був складений та зареєстрований Дніпродзержинською філією Придніпровської товарної біржі від 11.02.1998 року за № 339, та має реєстраційне посвідчення про реєстрацію Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером № 673 від 11.02.1998 року. Нотаріально договір купівлі-продажу не був посвідчений. На підставі рішення Курилівської селищної ради Петриківського району Дніпропетровської області від 21 жовтня 1998 року за № 112, номер будинку « [ADDRESS] було замінено на номер «2». Відповідно до довідки виданої КП «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 1/557 від 13.01.2023 право власності на об`єкт нерухомого майна житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 14.12.1989, виданого згідно рішення виконавчого комітету Царичанської районної ради № 377/2 від 17.11.1989- 59/100 частин будинку та [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 1.02.1998, зареєстрованого на товарній біржі Придніпровська № 339- 41/100 частин будинку. Згідно договору купівлі-продажу від 05.04.2006 [PERSON] придбав у [PERSON] 59/100 частини житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, спадкоємцем першої черги є його дружина [PERSON] , яка на даний час є співвласником даного будинку. При зверненні позивачки 09.05.2023 до державного нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Могильної Л.Г з метою оформлення Договору купівлі-продажу 41/100 частини житлового будинку, що розташований [ADDRESS] , їй відмовлено у вчиненні реєстрації в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки даний договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений. Відповідно до технічного паспорта виданого 17.04.2023 ТОВ «Агенція рішень-нерухомості» позивач виготовила технічний паспорт на будинок садибного типу розташованого за адресою [ADDRESS] . 14 квітня 2014 року на ім`я [PERSON] було оформлено та видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, №1223756800:02:011:0485, :внесеної до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер 5344685, а також свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 363 га, №1223756800:02:011:0484, внесеної до державного реєстру речових прав на нерухоме шо про реєстрацію права власності, реєстраційний номер [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.04.2014 [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,1 га, №1223756800:02:011:0485 розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності Серія [NUMBER] від 14.04.2014, також згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.04.2014 [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 363 га, №1223756800:02:011:0484, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності Серія [NUMBER] від 14.04.2014. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На момент укладання біржової угоди, яка є предметом судового розгляду, спірні правовідносини регулювались нормами ЦК УРСР (1963р). Згідно ст.153 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Натомість ч.2 ст.47 ЦК УРСР передбачалось, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Згідно ч.3 ст.9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права щодо необхідності нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу жилих будинків, укладених на товарній біржі. Зі змісту договору від №339 від 11.02.1998 вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на товарній біржі Дніпродзержинської філії Придніпровської товарної біржі та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК УРСР підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації, дану реєстрацію здійснила 16.02.1998, що підтверджується реєстраційним посвідченням за реєстровим № 673. Отже, отримавши державну реєстрацію в Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації на права власності на житловий, який позивачка придбала у відповідача [PERSON] за договором купівлі-продажу №339 від 11.02.1998, що зареєстрований на Дніпродзержинській Придніпровській товарній біржі, держава тим самим визнала її право власності на житловий будинок, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Закон України «Про товарну біржу» (в редакції станом на 05.09.1997) дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій, були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку у 1998 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу №257-2 від 05.09.1997, що зареєстрований на Дніпродзержинській філії Придніпровської товарної, за яким відповідач [PERSON] продав, а позивачка купила житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», дотримались процедури державної реєстрації переходу права власності на об`єкт купівлі-продажу, що свідчить про реальність та дійсність такого правочину, а також належні правові підстави набуття позивакою у власність частки житлового будинку. Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. За таких обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог про визнання дійсним, укладеного між сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.02.1998, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідачів на його користь судових витрат,

Outcome: approved