Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач ПрАТ «СК «Українська страхова група» звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з нього на свою користь суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 44 991,36 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 жовтня 2019 року між ПрАТ «СК «Українська страхова група» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №28-2801-19-00163, за яким позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення транспортного засобу марки «Ford Kuga », д.н.з. [NUMBER] , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. 03 жовтня 2019 року о 15 год. 20 хв. у м. Києві по вул. П. Запорожця, 26 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого на момент ДТП застрахована не була, та транспортного засобу марки «Ford Kuga », д.н.з. [NUMBER] , який в результаті ДТП отримав механічні пошкодження. На підставі страхового акту ПрАТ «СК «Українська страхова група» здійснило виплату страхового відшкодування потерпілому [PERSON] в розмірі 44 991,36 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, позивач просить стягнути вказану суму страхового відшкодування з відповідача на свою користь, а також судові витрати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 жовтня 2022 року головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 24 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив. 31 березня 2023 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він позову не визнав, вказуючи на те, що [PERSON] є неналежним відповідачем, оскільки позивач мав би звернутися із вказаними вимогами до МТСБУ. 20 квітня 2023 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що з урахуванням обмеження щодо виплат, що міститься в п.36.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», положення якого виключає можливість компенсації МТСБУ витрат страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування, за шкоду заподіяну з вини осіб, які на дату ДТП не застрахували цивільно-правову відповідальність, вказані витрати повинна компенсувати особа, винна у вчиненні ДТП, тобто [PERSON] . Отже, саме він є належним відповідачем за даним позовом. 08 травня 2023 року до суду надійшли заперечення представника відповідача, в яких останній просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що позивач у розумінні п.1.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є потерпілим, тому відсутні обґрунтовані правові підстави посилатися на норми, передбачені п.41.3. Закону. Крім того, 21 червня 2023 представником відповідача направлено до суду заяву про застосування позовної давності в обґрунтування якої зазначено, що оскільки ДТП мала місце 03 жовтня 2019 року, загальний строк позовної давності у три роки щодо стягнення страхового відшкодування сплив 02 жовтня 2022 року. Оскільки позовна заява була подана до суду 04 жовтня 2022 року, тобто після спливу строку позовної давності, наявні підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. 27 липня 2023 року представником позивача подано до суду відзив на заяву про застосування строків позовної давності, у якій зазначено, що позивач подав позовну заяву до суду 03 жовтня 2022 року, про що свідчить печатка поштового відділення на опису вкладення у цінний лист №К - 0504504294593 та фіскальний чек №ФН 3000449 від 03 жовтня 2022 року, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 03 жовтня 2019 року між ПАТ «СК «Українська страхова група» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №28-2801-19-00163, за яким позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення транспортного засобу марки «Ford Kuga», д.н.з. [NUMBER] , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП. 03 жовтня 2019 року о 15 год. 20 хв. у м. Києві по вул. П. Запорожця, 26 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу марки «Ford Kuga », д.н.з. [NUMBER] , що належить [PERSON] . Вказана дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення правил дорожнього руху водієм автомобіля «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] . Зазначені обставини та вина відповідача підтверджена постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року у справі №755/16568/19, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення. Постанова суду не оскаржувалася та набрала законної сили. У відповідності до ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. 04 жовтня 2019 року [PERSON] подав до ПрАТ «СК «Українська страхова група» заяву про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу. Відповідно до акту огляду пошкодженого транспортного засобу від 04 жовтня 2019 року зафіксовано назву деталей та опис пошкоджень автомобіля марки «Ford Kuga», д.н.з. [NUMBER] . Згідно з розрахунком №1054526 від 08 жовтня 2019 року, складеним ТОВ «Віннер Автомотів», вартість відновлювального ремонту автомобіля «Ford Kuga», д.н.з. [NUMBER] , склала 46 491,36 грн. 17 жовтня 2019 року ПрАТ «СК «Українська страхова група» було складено страховий акт №ДККА-68082, яким визначено суму страхового відшкодування, що підлягає до виплати [PERSON] , у розмірі 44 991,36 грн. Така ж сума страхового відшкодування підтверджується і розрахунком. Вказану суму страхового відшкодування ПрАТ «СК «Українська страхова група» було перераховано на безготівковий рахунок ТОВ «Віннер Автомотів», що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 24984 від 17 жовтня 2019 року на суму 44 991,36 грн. Встановлено також, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була. Підстави та умови відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 22 та Главою 82 Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі. До збитків відносяться витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування». Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речову право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використанням, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) згідно ст. 980 ЦК України. Відповідно до п.6 ч.4 ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18). Виходячи із вищезазначеного, можливість застосування механізму суброгації обмежена рамками майнового страхування з урахуванням наведених приписів. За своєю правовою природою при суброгації переходить існуюче право з усіма його забезпеченнями. Суброгація - це перехід прав до третьої особи на основі закону. При суброгації до страховика переходить право, що вже виникло (з моменту заподіяння шкоди) у страхувальника. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов`язанні, тому з урахуванням положення статті 515 Цивільного кодексу України суброгація застосовується лише до майнового страхування. Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків, із урахуванням ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування, до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завдання шкоди відповідачем, в порядку суброгації. За ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У позасудовому порядку питання про відшкодування шкоди в порядку суброгації між сторонами вирішено не було, у зв`язку з чим наявне оспорене право позивача на відшкодування шкоди в порядку суброгації, за захистом якого він змушений був звернутися до суду. Таким чином, враховуючи те, що страховиком у порядку та в межах визначених Законом було здійснено страхову виплату, спрямовану на відшкодування майнової шкоди, заподіяної [PERSON] , на користь [PERSON] , а також те, що цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в порядку суброгації суми страхового відшкодування у розмірі 44 991,36 грн. Разом із цим, судом враховується, що стороною відповідача подано до суду заяву про застосування позовної давності. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Із урахуванням вищевказаного висновку суду про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, судом вирішується і заява відповідача про застосування позовної давності у даній справі. Аналогічна позиція щодо застосування позовної давності неодноразово висловлювалася й Великою Палатою Верховного Суду. Зокрема, у постанові ВП ВС від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. «Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 04.11.1950 передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява №14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. The United Kingdom», заяви №22083/93 і №22095/93, пункт 51)», - йдеться у постанові. Також у постанові ВП ВС від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах: №522/1029/18 (14-270цс19); №522/2110/15-ц (14-247цс18), п.61; №522/2201/15-ц (14-179цс18), п.61; №522/2202/15-ц (14-132цс18), п.61; №372/1036/15-ц (14252цс18); №904/10956/16 (12-90гс19);№183/1617/16 (14-208цс18), п.п. 73; №911/1437/17 (12-226гс18), п. 76. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Як встановлено судом, дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Peugeot», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу марки «Ford Kuga », д.н.з. [NUMBER] , що належить [PERSON] , мала місце 03 жовтня 2019 року. Із матеріалів справи вбачається, що із даним позовом позивач звернувся до суду 04 жовтня 2019 року, що підтверджується відбитком вхідного штампу канцелярії суду. При цьому, зі змісту позовної заяви вбачається, що складена вона 03 жовтня 2022 року. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача пред`явлено до відповідача після спливу строку трирічної позовної давності, а тому із цих підстав суд відмовляє у позові. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки у задоволенні позовних вимог судом відмовлено На підставі викладеного,

Outcome: dismissed