Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, вказуючи, що вона є власником квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартирі окрім власника зареєстрований її онук [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що після смерті чоловіка позивач неодноразово намагалась заселитись в належну їй квартиру, але її донька, [PERSON] , разом з сином [PERSON] , не впускали її до квартири. За період з 2017 року по теперішній час позивач неодноразово викликала поліцію, зверталась до правоохоронних органів, однак безрезультатно. Відповідно до Постанови Київського апеляційного суду м. Києва від 30.06.2022 [PERSON] була вселена в квартиру [ADDRESS] . Однак, спільне життя з відповідачем в квартирі не можливе. Відповідач зловживає спиртними напоями та періодично вживає наркотичні речовини. Відповідач неодноразово погрожував позивачу, тому спільне проживання є не можливим, оскільки є загроза життю позивача. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.11.2022, за клопотанням позивача, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного судового провадження з повідомленням сторін. За вказаною позовною заявою Дарницьким районним судом м. Києва 09.02.2023 року було постановлено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено. Разом з тим, за заявою відповідача про скасування заочного рішення, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04.05.2023 вказане заочне рішення було скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. До суду 24.05.2023 від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечував проти задоволення позову як у необґрунтованому, зазначив, що всі надані позивачем докази на обґрунтування позовних вимог стосуються неправомірних дій [PERSON] до позивача, однак дані відомості не мають відношення до [PERSON] та не підтверджують доводів позивача про надходження погроз від відповідача чи вчинення ним інших дій, які б становили загрозу для життя позивача або становили перешкоди у користуванні спірною квартирою. Щодо неправомірних дій самого відповідача, позивачем не надано жодного доказу. В судове засідання позивача з`явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12.ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності від 03.11.2003 за № [NUMBER] . Згідно оновлених даних з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 19.04.2023 у вказаній квартирі є зареєстрованою лише позивач - [PERSON] . Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 2 ст. 156 ЖК України передбачено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено: якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в іншому місці й не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Водночас, позивачем на підтвердження позовних вимог надано наступні письмові докази: 1. відповідь УП у Дарницькому районі ГУ НП в м. Києві від 27.04.2017 про здійснення перевірки щодо неправомірних дій доньки [PERSON] , яка обмежує позивачу право користування власною квартирою за адресою: [ADDRESS] ; 2. висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи №553/ж від 22.03.2017 щодо визначення наявності та ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які були заподіяні [PERSON] її донькою [PERSON] ; 3. відповідь УП у Дарницькому районі ГУ НП в м. Києві від 06.02.2018 про здійснення перевірки щодо дій доньки позивача [PERSON] , яка не впускає [PERSON] до квартири за адресою: [ADDRESS] ; 4. відповідь УП у Дарницькому районі ГУ НП в м. Києві від 27.02.2018 про здійснення перевірки щодо неправомірних дій доньки [PERSON] , яка обмежує позивачу право користування власною квартирою за адресою: [ADDRESS] . Однак, дані відомості не мають відношення до [PERSON] та не підтверджують доводів позивача про надходження погроз від відповідача чи вчинення ним інших дій, які б становили загрозу для життя позивача або становили перешкоди у користуванні спірною квартирою. Щодо неправомірних дій самого відповідача, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу. Також, позивачем не надано належних доказів зловживання відповідачем спиртними напоями та/або наркотичними речовинами. Також суд зазначає, що згідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 02.03.2011 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» з приводу вирішення спору щодо виселення із жилого приміщення зазначав, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. ( пункт 44). З викладеного вбачається, що позивач не надала суду доказів, які б свідчили, про наявність в діях відповідача обставин, визначених статтею 116 ЖК України та наявність підстав для виселення відповідача, а сам по собі факт неприязних стосунків між сторонами не може слугувати підставою для виселення. З огляду на викладене, вбачається, що не є підставою для позбавлення [PERSON] права користування спірною квартирою, яке він набув на законних підставах, через неприязні стосунки з позивачем, що перешкоджають його проживанню в спірному помешканні. Аналогічного змісту правова позиція міститься у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 11.03.2021 у справі № 265/3035/19 (провадження № 61-3840-ов). Також, не підлягає задоволенню вимога позивача про зняття з реєстрації відповідача за відсутності предмету спору, оскільки відповідно до Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 19.04.2023 у вказаній квартирі є зареєстрованою лише позивач - [PERSON] . Згідно ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належність доказів предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, разом з тим, позивач не повідомив суд про підстави звільнення від доказування. За таких підстав, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed