Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 15.06.2007 між сторонами було укладено шлюб, про що Крюківським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області було зроблено відповідний актовий запис № 188. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08.11.2010 шлюб між сторонами було розірвано. Разом з тим, 22.06.2009 позивачем було придбано у власність квартиру [ADDRESS] . При цьому, позивач зазначав, що вказана квартира була придбана ним за власні кошти, які він запозичив у [PERSON] , та в той час, коли він проживав окремо від відповідача, не вів з ним спільного господарства та не підтримував шлюбних відносин. За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст. 57 СК України, позивач звернувся до суду з даним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.06.2020 позовну заяву залишено без руху. Після усунення недоліків, 07.09.2020 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.06.2021 вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 19.10.2022 до суду надійшло клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву та відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. Так, представник відповідача зазначив, що спірна квартира була придбана подружжям у власність для проживання у цій квартирі сім`ї разом із народженим у шлюбі спільним сином, а доводи позивача щодо відсутності шлюбних відносин та проживання окремо сторонами у справі з 2009 року не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач вже реалізував своє право на звернення до суду за захистом порушеного права ще у 2011 році, що у свою чергу, свідчить про сплив строку позовної давності на звернення до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 15.06.2007 між сторонами було укладено шлюб, про що Крюківським відділом реєстрації актів цивільного тану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області було зроблено відповідний актовий запис № 188. Згідно зі Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Зі змісту розписки від 04.06.2009 вбачається, що [PERSON] позичив у [PERSON] суму коштів у розмірі 80000,00 доларів США для придбання трикімнатної квартири по [ADDRESS] . Суму коштів зобов`язався повернути до 03.06.2010. 22.06.2009 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08.11.2010 шлюб між сторонами було розірвано. Так, відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 1-3 статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17. Разом з тим, ст. 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Крім того, як передбачено ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для визнання за ним права особистої власності на квартиру [ADDRESS] , посилався на те, що вказана квартира була придбана ним за власні кошти, які він запозичив у [PERSON] , та в той час, коли він проживав окремо від відповідача, не вів з ним спільного господарства та не підтримував шлюбних відносин. Разом з тим, позивачем не додано до суду відповідного рішення суду, яким було б встановлено факт окремого проживання сторін на момент купівлі квартири, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбу між ними. Наявне у матеріалах справи рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, на яке посилається позивач в обгрунтування своїх доводів щодо непроживання із відповідачем з лютого 2009 року, не є належним доказом, який би підтверджував вказані обставини, оскільки останні не є предметом доказування у справі про розірвання шлюбу. Натомість, як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу від 02.06.2009, зокрема п.5, купівля цієї квартири проводиться за згодою дружини покупця - [PERSON] , справжність підпису якої засвідчено нотаріально. Також, судом встановлено, що 10.09.2009 відповідач була зареєстрована у вказаній квартирі, а [INFO] у сторін народилася спільна дитина - [PERSON] . Отже, сукупність вказаних обставин спростовує доводи позивача, що він з 2009 року проживає окремо від відповідача, не підтримує з ним шлюбних-сімейних відносин та не веде спільного господарства. Крім того, суд звертає увагу на те, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири позивач не повідомив про свій намір придбати квартиру на праві особистої приватної власності, якщо він вважав, що майно придбавалось за особисті грошові кошти, отримані за договором позики. При цьому, у нього не було жодних перешкод для зазначення цих обставин безпосередньо в тексті договору купівлі-продажу (постанова Верховного Суду від 17.02.2022 року у справі № 642/3248/19 (провадження № 61-3251св21) Тим більше, що згідно з наявною в матеріалах справи розпискою грошові кошти на придбання квартири були надані позивачу в позику, тобто у тимчасове користування, а тому на них не поширюється правовий режим особистої приватної власності. Таким чином, вищезазначені докази з достовірністю вказують на те, що кошти отримані за договором позики є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуті під час перебування у шлюбі за договором, укладеним в інтересах сім`ї, квартира придбана за ці кошти, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. За вказаних обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed