Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

Позивачка звернулася до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Ковельсільмаш» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 26 083,88 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29.06.2022 по день ухвалення судового рішення або повної виплати заборгованості по заробітній платі ТзОВ «ВО «Ковельсільмаш» у розмірі 273, 24 грн за кожен день такої затримки. В обґрунтування вимог зазначила, що у період з 20.11.2017 по 28.06.2022 вона перебувала у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Ковельсільмаш». Наказом №58/ВК від 28.06.2022 року позивачку звільнено з займаної посади за ст. 38 КЗпП України. Відповідачем у справі була нарахована, але не виплачена позивачці заробітна плата у розмірі 26083,88 грн. Остання неодноразово зверталась до відповідача з вимогами щодо повної виплати заборгованості по заробітній платі, але заробітна плата так і не виплачена. 26.12.2022 суддею Ковельського міськрайонного суду Волинської області Волковою Ю.Ф. (справа №159/5264/22, провадження №2-н/159/400/22) було видано судовий наказ щодо стягнення з ТзОВ «ВО «Ковельсільмаш» заборгованості по заробітній платі в сумі 26 083,88 грн та невиплаченої компенсації відпустки у сумі 3278,88 грн та 248,10 грн судового збору. Даний наказ було скасовано ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02.02.2023.Позивачка вважає, що станом на сьогодні у відповідача перед нею наявна заборгованість по виплаті заробітної плати (враховуючи компенсацію за невикористану відпустку) у розмірі 26083,88 грн, оскільки в день її звільнення, відповідач письмово її не повідомив про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Крім того позивачка просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вважає, що згідно розрахунку середнього заробітку, який вона провела відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою КМУ від 08.02.1995, середньоденний розмір її заробітку за час затримки становить 273, 24 грн. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.02.2023 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження на 24.03.2023 20.03.2023 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву в якому, останній підтвердив факт наявної заборгованості по заробітній платі в розмірі 26083, 88 грн, просив суд при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосувати принцип співмірності заборгованості по заробітній платі з сумою нарахувань за затримку проведення виплат. 24.03.2023 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у щорічній відпустці. 25.04.2023 судове засідання відкладено через неявку представника відповідача. 25.05.2023 розгляд справи відкладено через неявку учасників судового засідання. 26.06.2023 до суду надійшла заява представника позивачки про уточнення позовних вимог, у зв`язку з виплатою відповідачем нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 26083,88 грн. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.07.2023 судове засідання відкладено для витребування доказів. Позивачка та її представник до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, звернулися до суду з заявою про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи без її участі. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Ковельсільмаш» з 20.11.2017 та була звільнена 28.06.2022, що підтверджується записом в трудовій книжці серії [NUMBER] . З копії наказу генерального директора № 58/ВК від 28.06.2022, [PERSON] звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України з 28.06.2022. З відповіді на адвокатський запит від 15.12.2022 №51/01-806 КСМ вбачається, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] становить 31 083, 88 грн. 07.12.2022 [PERSON] виплачено 5000 грн від загальної суми заборгованості по заробітній платі. З копії ухвали судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02.02.2023 вбачається, що судовий наказ про стягнення з ТзОВ «Виробниче об`єднання «Ковельсільмаш» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 26083, 88 грн, компенсації за невикористану відпустку в сумі 3278, 88 грн, скасований. Відповідно до ч. 1\~ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Згідно з ч. 1\~ст. 116 КЗпП України, на роботодавця покладено обов`язок при звільненні працівника здійснити виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації в день його звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово - господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Оскільки\~належними та допустимими доказами встановлено, що відповідач при звільненні позивачки повного розрахунку з нею не провів, причини на які посилається представник відповідача є такими, що не виключають обов`язку з виконання зобов`язання, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача\~середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає до часткового задоволення. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу, належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Не проведений з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунок з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, відповідачем фактичний розрахунок з позивачем не здійснено з вини відповідача. Період, за який здійснюється розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача розпочався з наступного дня після звільнення, тобто з 29.06.2022 по день ухвалення рішення суду 24.08.2023. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З інформації наданої на вимогу суду ТзОВ «Виробниче об`єднання «Ковельсільмаш» від 25.07.2023 №51/01-503 КСМ вбачається, що середньоденний заробіток [PERSON] становить 476, 96 грн. Число робочих днів за період з 29.06.2022 по 24.08.2023 становить 302. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить добуток числа робочих днів за період, що охоплюється розрахунком (302) та середньоденної заробітної плати (476,96) та дорівнює 144 041,92 гривень. Водночас, у постанові Верховного Суду від 07.02.2022 у справі № 759/1933/20 (провадження № 61-11175св21), суд дійшов висновку про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи те, що тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника, тобто з 29.06.2022 і до його звернення до суду з вимогою про стягнення відповідних сум, обумовлена тим, що позивачка намагалася вирішити питання в досудовому порядку, а потім отримати відповідні письмові докази через свого представника, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов до висновку про зменшення встановленого судом розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 144 041,92 грн до 36010,48 (25 % від суми невиплаченої заробітної плати). Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд виходить з наступного. При зверненні до суду позивач заявив дві вимоги майнового характеру: про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі у справах про стягнення заробітної плати звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Тому, за вимогу позивачки про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у цій частині підлягає стягненню в дохід держави з відповідача в розмірі 1073,60 грн. У частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи, що позивачкою судовий збір за цю вимогу сплачений не був, останній становить 1073, 00 грн, належить стягнути в дохід держави із обох сторін пропорційно до задоволеної частини вимоги, а саме з позивача - 805,20 грн, з відповідача - 268,40 гривень.

Outcome: partial