Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

16 лютого 2023 року до Підволочиського районного суду Тернопільської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), Скалатської міської ради Тернопільської області (відповідач 3), державного реєстратора Скалатської міської ради Гловінської Марії Степанівни (відповідач 4) про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, припинення та скасування державної реєстрації права власності. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON] . Позивачка фактично прийняла спадщину після смерті матері, оскільки була зареєстрована разом із нею за однією адресою. Згідно з договором про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності [PERSON] (змінила прізвище на [PERSON] ) виділено земельну ділянку в розмірі 600 кв м за адресою: [ADDRESS] (назву вулиці змінено на « [ADDRESS] . З цією земельною ділянкою межують ділянки відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Рішенням сесії Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області від 27.01.2015 №971 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] в [ADDRESS] в межах населеного пункту для надання її в оренду. 11.02.2015 замовником [PERSON] при виготовленні акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання був поставлений підпис суміжного землевласника [PERSON] , який помер в 2012 році, тобто підпис був підроблено. З цього приводу позивачка звернулася до поліції. З метою недопущення порушення своїх прав 10.05.2017 позивачка надала до Скалатської міської ради заяву про успадкування нею двох земельних ділянок, та упорядкування меж ділянки з суміжними землевласниками згідно Генерального плану м. Скалат. Відповідач 3 належно не відреагував на вказану заяву та рішенням сесії Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області від 14.02.2019 №1674 затверджено [PERSON] проект землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських споруд в [ADDRESS] , із кадастровим номером 6124610500:02:001:0442. Позивачка зазначає, що вона проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , згідно технічної документації із землеустрою отримала у спадщину від батька [PERSON] земельну ділянку розміром 0,1000 га. Враховуючи викладене, позивачка просила визнати незаконним та скасувати рішення міської ради №1674 від 14.02.2019 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та передачу земельної ділянки у власність [PERSON] в межах населеного пункту; припинити та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1000 га із кадастровим номером 6124610500:02:001:0442. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Бай М.В. в судовому засіданні позов підтримали з підстав, що у ньому зазначені. Представник відповідача 1 адвокат Семененко С.М. позов не визнав у зв`язку з його безпідставністю, оскільки права [PERSON] не були порушені з боку відповідачів, ані вона, ані її батьки ніколи не були власниками земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , із кадастровим номером 6124610500:02:001:0442. Зазначив, що [PERSON] не є належним відповідачем у справі. Крім того, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на пропуск позивачем строку на звернення до суду з позовом. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, заслухавши сторони, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що рішенням Виконкому Скалатської міської ради депутатів трудящих від 12 вересня 1958 року (а.с. 23) виділено земельну ділянку під індивідуальне будівництво гр-ці [PERSON] площею 0,06 га по [ADDRESS] . 04.04.1961 Виконкомом Скалатської міської ради надано дозвіл №14 [PERSON] на проведення будівельних робіт на земельній ділянці [ADDRESS] (а.с. 25). Згідно з Договором про передачу в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 1961 року [PERSON] було надано на праві безстрокового користування земельну ділянку в [ADDRESS] площею 600 кв. м (а.с. 27). Відповідно до Свідоцтва про шлюб ? [NUMBER] (а.с. 31) [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Рішенням Скалатської міської ради №517 від 01 квітня 2008 року затверджено перейменування вулиць в місті Склат та [ADDRESS] (а.с. 29). [INFO] помер [PERSON] (Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , дата видачі 23.02.2012) (а.с. 30). На підтвердження своїх вимог позивачка надала Рішення Скалатської міської ради №971 від 27.01.2015, яким [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі її в оренду загальною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] в межах населеного пункту (а.с. 14). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 15-19) [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 6124610500:02:001:0442 площею 0,1 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду із позовом [PERSON] зазначає, що вона є спадкоємцем майна, яке залишилося після смерті батьків, в тому числі і земельної ділянки площею 0,06 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надає Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №70980763 від 21.12.2022 та довідку приватного нотаріуса Скібньовської Г.М., в якій вказано, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . було заведено спадкову справу №61/2022 від 21 грудня 2022 року; спадкоємцем майна [PERSON] є [PERSON] , [INFO] (а.с. 11, 12). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до статті 21 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування» визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою. Згідно з частиною другою статті 12 Закону України від 20 квітня 2000 року № 1699-III «Про планування і забудову територій» сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, у тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок. Земельний кодекс Української РСР, який повністю втратив чинність 01.01.1992, не передбачав можливості перебування земельних ділянок у приватній власності фізичних та юридичних осіб. Земля визначалась виключною власністю держави і надавалася тільки в\~користування. Право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалося державними актами на право користування землею. Цим Кодексом було встановлено право короткострокового тимчасового користування землею, що засвідчувалося рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування, а також право довгострокового тимчасового користування землею, яке засвідчувалося актами. Відповідно до норм вказаного Кодексу було затверджено три форми державних актів: на право довічного успадкованого володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею. Також і перша редакція Земельного кодексу України, який набув чинності 15.03.1991, встановлювала, що земля є власністю народу України, і може надаватись особам у володіння чи користування. Інститут права приватної власності в Україні почав своє існування в 1992 році 30.01.1992 набув чинності Закон України «Про форми власності на землю», який запровадив поряд із державною колективну і приватну форми власності на землю. Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» розпочато приватизацію землі, тобто безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок. Цим Декретом встановлюється, що земельна ділянка приватизується лише один раз по кожному виду користування (з відміткою у паспорті), право власності посвідчується відповідною радою народних депутатів з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю. Також закріплено право громадянина продавати або іншим способом відчужувати приватизовану земельну ділянку та обов`язкове нотаріальне посвідчення такого договору. Частиною першою\~ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1\~ст. 1220 ЦК України\~визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Під відкриттям спадщини розуміється настання певних юридичних фактів, зумовлюють виникнення спадкових правовідносин. При цьому як юридичний факт відкриття спадщини характеризується двома параметрами: (1) часом відкриття; (2) місцем відкриття. Час відкриття спадщини має важливе значення, оскільки на час відкриття спадщини визначаються, зокрема: - склад спадщини; - коло спадкоємців; - матеріальний закон, який буде застосовуватись до спадкових відносин. Зазначена правова позиція визначена в Постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року, справа N 671/22/19. Незалежно від часу прийняття спадщини вона (спадщина) належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята\~статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ч. 4\~ст.334 ЦК України, ч. 2 ст.3, п. 1 ч. 1 ст.\~4, ч. 1 ст.\~5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину, як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно, як на об`єкт нерухомого майна. У\~Постанові від 04.07.2018 року, у справі N 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду\~зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в ч. 1\~ст. 317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Нерухоме майно, право власності на яке не виникло\~у\~спадкодавця, не може бути включено до спадкової маси, оскільки відповідна державна реєстрація не проведена. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в Постанові від 04.09.2019 року у справі N 450/328/15-ц. Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не здійснено державну реєстрацію права на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. До складу спадкової маси включається не частка спадщини як така, а конкретне майно, право власності на яке належало спадкодавцю відповідно до розміру цієї частки. Спадкуванню підлягає саме майно. Надана позивачкою довідка нотаріуса та Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі не свідчать про набуття нею права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, оскільки подані докази не підтверджують включення даного майна до складу спадкової маси. Крім того, земельна ділянка\~ це частина земної поверхні, що має певні кордони (межі), і площу. Формування земельної ділянки полягає у визначенні її як об`єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Кадастровий номер\~ цифровий унікальний штрих-код об`єкта нерухомого майна, що дозволяє ідентифікувати певну ділянку землі щодо її місця розташування. Він унікальний в межах держави і не може повторюватися. Присвоєння номера - обов`язкова складова процесу приватизації, оформлення прав власності, врегулювання договірних відносин і отримання даних з державного реєстру. При застосуванні приписів земельного законодавства щодо спадкування земельних ділянок у яких відсутні кадастрові номери, доцільно виходити із розширювального тлумачення норм п. 2 та п. 3\~Розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр», поширюючи на спадкоємців, які прийняли спадщину, право звернутися із заявою про реєстрацію земельних ділянок, права на які було набуто до 2004 року, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Оскільки кадастровий номер присвоюється не на фізичну особу, а на земельну ділянку, спадкоємець не набуває при цьому жодних додаткових прав.\~ Отже,\~земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування\~(крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Матеріали справи не містять доказів формування (як об`єкта цивільних прав) земельної ділянки, право користування якою позивачка вважає порушеним. Крім того, права позивачки як землекористувача не могли були порушені, оскільки оскаржуваним рішенням міської ради відповідачці [PERSON] передано у власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , в той час як матері позивачки було передано в безстрокове користування земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Доказів на підтвердження того, що це є однією і тою самою ділянкою, або мало місце накладення меж земельних ділянок, не надано. Питання про проведення земельно-технічної експертизи позивачка перед судом не ставила. Вимога про визнання рішення органів місцевого самоврядування незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, визначеним на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права. Вимоги про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Відповідачка 1 у встановленому законом порядку набула права власності на земельну ділянку, а отже, і усіх гарантій права власності, а тому суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 6124610500:02:001:0442. При цьому доказів накладення (перетину) між собою земельних ділянок або іншого порушення прав позивачки з вини відповідачів суду не надано. Суд дійшов висновку про відсутність у позивачки порушеного права оскаржуваним рішенням міської ради, оскільки нею не надано жодних доказів про те, яким саме чином цим рішенням порушено її право з урахуванням того, що позивачка не є ані власником, ані користувачем спірної земельної ділянки, а обов`язок доказування цього лежить на позивачеві. Щодо заяви про застосування строку позовної давності. У постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 31\~жовтня 2018\~у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, необхідності у перевірці та застосуванні строку позовної давності немає. Згідно ч. 2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed