Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 58/100 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , що настала [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що після смерті [INFO] батька позивачки [PERSON] відкрилася спадщина на яку вона претендує як єдина спадкоємиця за законом. До складу спадкового майна після смерті [PERSON] входить 58/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , що належав йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого Тетіївською міською радою 04.08.1993 року та зареєстрованого в БТІ 05.01.1993 року в книзі № 15 за реєстровим № 3959, яке було втрачене. Після смерті батька позивачка звернулась до державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначене спадкове майно, на що їй було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу. За вказаних обставин, позивачка [PERSON] не може реалізувати своє право на спадщину. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 29.05.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 21.06.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат Неживок І.В. не прибули, представник позивачки надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Тетіївської міської ради Гричанюк О.І. у судове засідання не прибув, через канцелярію суду подав заяву, у якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи подані сторонами заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить 58/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , що належав йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого Тетіївською міською радою 04.08.1993 року, яке зареєстроване в БТІ 05.01.1993 року в книзі № 15 за реєстровим № 3959, що підтверджується копією інформаційної довідки № 2 від 04.01.2022 року виданою КП «Тетіївське бюро технічної інвентаризації» виконавчого комітету Тетіївської міської ради (а.с. 12). Спадкоємцем за законом до майна померлого [PERSON] є його дочка [PERSON] , яка є позивачкою по справі, що підтверджується копіє довідки № 03/02-14/194/2009 від 11.01.2022 року виданої Тетіївською районною державною нотаріальною конторою (а.с. 4). Факт родинних відносин між позивачкою та померлим підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.05.1989 року та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00039557792 від 05.05.2023 року (а.с. 7-9). На звернення позивачки до державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори Давидової С.М. з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на 58/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , її було відмовлено у зв`язку з відсутністю документу, що встановлює право власності на вищезазначений житловий будинок (а.с. 20). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 1 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки позивачка позбавлена можливості здійснити своє право на спадкування за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, таке право підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.09.2021року у справі № 227/3750/19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, враховуючи наведені вище норми права, оцінюючи надані докази, приймаючи до уваги визнання відповідачем позову, встановивши фактичні обставини справи, а саме, що померлому [PERSON] належало 58/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , його спадкоємицею за законом є позивачка, яка спадщину прийняла, втім в позасудовому порядку позбавлена можливості оформити право власності на дау частину будинку у зв`язку з відмовою державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а будь - яких інших спадкоємців, які б претендували на вказане майно судом не встановлено, тому це право позивачки підлягає захисту судом шляхом його визнання. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved