Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

02 червня 2023 року до Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання вправа власності, вселення, визначення порядку користування майном. Ціна позову - 200000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Відділом приватизації Ватутінської районної держадміністрації м. Києва видано свідоцтво про право власності на житло від 30.12.1998, відповідно до якого право власності на квартиру [ADDRESS] набули в рівних частках такі особи: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . У позивача знаходиться письмовий доказ, який підтверджує зазначену обставину, а саме копія свідоцтва про право власності від 30.12.1998, яку вона отримала з Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» разом із супровідним листом від 10.04.2023 номер КВ -023 № 7009. Крім того, зазначені вище обставини підтверджуються письмовим доказом інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 21.02.2023 номер КВ-2023 №3340. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] і [PERSON] успадкували в рівних після померлої [PERSON] її частки квартири. Указані обставини підтверджуються документами: копією свідоцтва про смерть,, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.05.2023 №330982131. 20.09.2019 між [PERSON] (дарувальником) і [PERSON] (одарованою), укладено договір дарування, згідно з яким [PERSON] подарувала Позивачу 1/5 частину квартири [ADDRESS] . Таким чином, Позивач стала власницею 2/5 указаної квартири (1/5 набула в порядку приватизації і 1/5 прийняла в дар). А кожен з відповідачів є власником 3/10 частини квартири. Указані вище обставини підтверджуються такими письмовими доказами: договором дарування 1/5 частини квартири від 20.09.2019, укладеним між [PERSON] ( дарувальник) і [PERSON] (обдарована); інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.05.2023 №330982131. У 2019 році вищевказане свідоцтво про право власності на квартиру було викрадено у матері позивача [PERSON] . На підтвердження доказу, у [PERSON] є лист Київської місцевої прокуратури №3 від 26.06.2019 № 419-3-153 та додаток до цього листа - витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 42019101030000153 від 25.06.2019. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.05.2023 № 330982131 у вказаному реєстрі міститься запис, номер відомостей про речове право: 33387314, про те, що за [PERSON] зареєстровано 20.09.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським Владиславом Юхимовичем право власності на 1/5 квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло № 8577 , виданого 30.12.1998 відділом приватизації Ватутінської районної держадміністрації. Таким чином у Позивача є правовстановлюючий документ на 1/5 квартири, а саме договір дарування, однак відсутній правовстановлюючий документ на підтвердження того, що вона є власницею 1/5 частини квартири, яку набула у порядку приватизації. Для отримання дубліката зазначеного вище свідоцтва про право власності необхідно, щоб до органу приватизації із заявою про видачу такого дублікату звернулись всі співвласники, тобто вона та відповідачі. Однак відповідачі в категоричній формі тривалий час відмовляються це зробити, незважаючи на її усні звернення до них. У зв`язку з цим виникла необхідність подати дану позовну заяву про визнання за нею право власності на 1/5 частину квартири, яке я набула в порядку приватизації. Спірна квартира є трикімнатною. Має загальну площу 26,9 кв.м., житлову площу 39,6 кв.м. На даний час квартира складається з таких приміщень: кімната площею 12,5 кв.м., кімнати площею 16,9 кв.м., кімнати 10,4 кв.м, кухні, ванної кімнати, туалету, коридору, комірки, балкону. Ця обставина підтверджується письмовими доказами - планом квартири [ADDRESS] . Відповідачі з 2015 року по теперішній час не допускають позивача до спірної квартири, змінили замки вхідних дверей і не дали їй дублікати ключів, незважаючи на її усні вимоги до відповідачів допустити її до квартири і надати дублікати ключів. Фактично між [PERSON] та відповідачами до 2015 року склався такий порядок користування квартирою: в користування Позивача перебувала найменша кімнатат площею 10,4 кв.м., в користуванні відповідачів перебували кімнати площею 12,5 кв.м., кімната площею 16,9 кв.м. і балкон., інші приміщення, а саме кухня, ванна кімната, туалет, коридор і комірки, перебували в спільному користуванні. За таких обставин для належного захисту своїх прав [PERSON] заявляє позовні вимоги про вселення її до спірної квартири і визначення порядку її користування. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Справу визнано малозначною, призначено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] скористалися своїми правами та подали до суду 18.07.2023 року відзив на позовну заяву відповідно до якого у задоволені позову просять відмовити в повному обсязі. Мотивуючи це тим, що обставини на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог не підтверджені належними та допустимими доказами. Представником Позивача [PERSON] в судовому засіданні надані пояснення щодо отриманого відзиву, однак подані відзиви просив суд не приймати до уваги оскільки ті подані з порушенням установлених судом строків. Протягом судового розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Відповідачі проти задоволення вимог позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на відсутність ініційованої позивачем домовленості з ними, як співвласниками квартири про порядок користування спільним майном. Факт зміни замків в квартирі та відсутності ключів у позивача вони не оспорювали. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання вправа власності, вселення, визначення порядку користування майном підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 30 грудня 1998 року видане Відділом приватизації Ватутінської районної Держадміністрації (розпорядження № 8577) та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації 18 січня 1999 року за реєстровим № 2205 посвідчує, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] та членам її сім`ї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину від 02 жовтня 2018 року виданого державним нотаріусом п`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Опанасюк О.Ю. спадкоємицями [PERSON] , яка померла [INFO] є: частки - [PERSON] , частки [PERSON] спадщина складається з 1/5 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 20 вересня 2019 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/5 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю. та зареєстровано в реєстрі № 973. Дане право сторін на частки зареєстровано Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Спірна квартира має загальну площу 56,9 кв.м., житлову площу 39,6 кв.м. та складається з 3-х кімнат - 12,5 кв.м., 16,9 кв.м., 10,4 кв.м., кухні, ванної кімнати, туалету, коридору, комірки та балкону. Як зазначено позивачем, Відповідачі фактично перешкоджають Позивачу у вільному володінні та користуванні житловим приміщенням, оскільки власник житла має право на вільний доступ до нього, а реалізація такого права не може ставитись у залежність від волі третіх осіб. Відповідно до ст. 319 ч. 1 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 150 ЖК України позивач має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю (квартирою) на свій розсуд, а відповідач зобов`язаний не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю. Таким чином, позивач на даний час є власником своєї частки спірної квартири та має право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством. Позивачем зазначено, що добровільно вселитися в квартиру немає можливості, відповідачі чинять перешкоди та не надають ключі від вхідних дверей спірної квартири. Судом також встановлено, що між співвласниками не визначено порядок користування житловим приміщенням. Спосіб судового захисту порушеного права обраний позивачами як вселення до спірної квартири не суперечить законодавству і може бути застосований судом. Тому, позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення підлягають задоволенню. Статтею 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Щодо позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою суд зазначає наступне. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15. Позивач просить суд виділити йому у користування ізольовану кімнату площею 10,4 кв.м., при цьому відповідачам, позивач просить виділити житлові кімнати площею 12,5 кв.м. та 16,9 кв.м. Відповідно до ч.ч. 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Встановлення порядку користування квартирою жодним чином не впливає на розмір часток сторін у праві власності на квартиру і не обмежує їх право власності. Допоміжні приміщення квартири: кухня, коридор, туалет, ванна, комірки та балкон підлягають залишенню в спільному користуванні. Суд вважає необхідним встановити порядок користування квартирою відповідно до запропонованого позивачем варіанту. Вказаний порядок відповідатиме інтересам всіх проживаючих у квартирі, крім того, виявляє право позивача на визначення порядку користування як власником майна. Що стосується вимоги позивача про визнання за нею права власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.12.1998 року відділом приватизації Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва суд зазначає наступне. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами Конституції України та ЦК України, ЦК Української РСР, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (далі - Порядок), Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 (далі - Порядок ведення). Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормами ст.41 Конституції України, ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно норм ст.ст.202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ст.ст.626, 717, 718 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Аналогічні за змістом положення щодо договору дарування містяться в ст.243 ЦК Української РСР. Згідно норм ст.ст.182, 334 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.ст.4, 5, 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п.18, 19 Порядку державній реєстрації прав підлягають в обов`язковому порядку право власності на об`єкти нерухоме майно, в тому числі житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про право власності. Нормою ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.56 Порядку передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Нормою ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.51 Порядку ведення визначено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до вказаного Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Положеннями ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 82 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Так, позивачем в поданому нею позові заявлено вимогу про визнання права власності в порядку ст.392 ЦК України на спірне нерухоме майно -на 1/5 квартири [ADDRESS] ) з тих підстав, що вона є співвласником цієї квартири, однак не може належним чином підтвердити та реалізовувати в повній мірі своє право власності через відсутність правовстановлюючих документів, неможливість їх отримання без співвласників [PERSON] та [PERSON] , які відмовляються звернутися разом із нею до органу приватизації із заявою, а також неможливість отримання дублікатів таких документів в позасудовому порядку. У відповідності ж до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у статтях 335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та 376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно на підставі ст.392 ЦК України є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Тобто метою подання такого позову згідно ст.392 ЦК України є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14, від 24 червня 2015 року №6-318цс15, від 18 листопада 2015 року по справі №6-1858цс15, від 10 лютого 2016 року по справі №6-2124цс15, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2994цс15, від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 25 вересня 2019 року по справі №308/8390/15-ц, від 02 жовтня 2019 року по справі №2-388/10, від 07 жовтня 2019 року по справі №528/219/17, від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 25 листопада 2019 року по справі №592/767/19, від 27 листопада 2019 року по справі №752/18609/16-ц, від 17 грудня 2019 року по справі №405/142/17, від 17 грудня 2019 року по справі №522/3738/13-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 21 грудня 2019 року по справі №143/1426/17, від 27 грудня 2019 року по справі №607/14107/17, від 22 січня 2020 року по справі №442/873/18, від 29 січня 2020 року по справі №296/12849/15-ц, від 03 лютого 2020 року по справі №522/14207/14-ц, висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц. Спираючись на викладену вище правову позицію суду, враховуючи пред`явлення позивачем позовної вимоги про визнання за нею права власності на спірну квартиру на підставі ст.392 ЦК України з огляду на обґрунтування такої позовної вимоги, яке знайшло своє повне підтвердження в ході розгляду справи в судовому засіданні, а саме судом з наявних в матеріалах справи доказів, достеменно підтверджено набуття позивачем раніше і наявність в неї на теперішній час права власності на квартиру.

Outcome: partial