Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 31885,11 гривень за період з 01.05.2020 року по 28.02.2023 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на балансі ЛКП «Господар» перебуває будинок [ADDRESS] . Відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] цього будинку, користуються житлово-комунальними послугами, які надаються позивачем. Послуги надаються вчасно та належної якості, однак відповідачі не оплачують їх. За період з 01.05.2020 року по 28.02.2023 року заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 31885,11 гривень. Дану суму просить стягнути в примусовому порядку. Відповідачі не погодились та подали відзив на позовну заяву, вказуючи, що в цій позовній заяві позивач частково охопив період виникнення заборгованості, який розглядався в іншій справі, в якій йому відмовлено у позові. Крім того договір, на підставі якого позивач надає послуги з управління будинком укладено з порушенням чинного законодавства та за відсутності на те повноважень з боку мешканців будинку. Доказів про якість наданих послуг будинку відповідачів та їх обсяг позивач не надав, а з приводу відсутності таких послуг, ними неодноразово подавались відповідні скарги. Також, у деяких випадках в квитанціях про оплату зазначено завищені суми для оплати. Просять у задоволенні позову відмовити. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. Позовна заява поступила до суду 03.04.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 26.04.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.133-134), в тому числі про обов`язок подати усі наявній у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином суд виконав вимоги статті 221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Відповідачі скористались таким правом, подавши клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. З огляду на відсутність належного обґрунтування, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 25.05.2023 року, (а.с.162) у задоволенні такого клопотання відмовлено. Оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, суд в силу вимог частини третьої статті 279 ЦПК України не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої-четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 17.03.2023 року (а.с.19), відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі також є співвласниками зазначеного житла, чого сторони не оспорюють. Житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного будинку надаються позивачем. Крім того, 22.04.2019 року між ЛКП «Управитель» та мешканцями будинку [ADDRESS] укладено договір № 19.1/04/19 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (а.с.6-9). Відповідно до ухвали Львівської міської ради № 5626 від 10.10.2019 (а.с.18), ЛКП «Управитель» припинено через приєднання до ЛКП «Господар». Відповідно до розрахунку заборгованості (а.с.20), за період з 01.05.2020 року по 28.02.2023 року, заборгованість відповідачів за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 31885,11 гривень. З метою стягнення зазначених коштів з відповідачів позивач звернувся до суду з цим позовом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. За змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок індивідуального споживача надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Зрештою так само як і виконавець індивідуальний споживач в силу вимог пункту 1 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Отже, відсутність договірних відносин не є перешкодою для стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положенням пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості. Водночас, стаття 27 цього Закону передбачає порядок оформлення претензій споживачів до виконавців у випадку ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг. Так, за змістом вказаної норми Закону після виявлення факту ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач здійснює виклик виконавця, після чого складається акт-претензія, який подається виконавцю і який останнім або задовольняється, або ж надається обґрунтована письмова відмова в задоволенні претензій споживача. На підтвердження факту надання житлово-комунальних послуг відповідачу, позивач надав суду копії договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 22.04.2019 року (а.с.6-9), звіту по використанню матеріалів на виконання ремонтних робіт в будинку відповідачів за період липень 2021 - грудень 2021 року (а.с.115) та за 2022 рік (а.с.114), договору про надання послуг з вивезення побутових відходів (а.с.30-31) та додаткових угод до нього (а.с.27-29), актів надання послуг зі збору та вивезення твердих побутових відходів (а.с.35-65), актів надання послуг із захоронення твердих побутових відходів (а.с.66-99), договорів про надання послуг дератизації (а.с.100-101, 104-105, 108-109), протоколів погодження договірної ціни (а.с.102, 106, 110), актів перевірки та прочищення димових і вентиляційних каналів (а.с.116-121), договору надання послуг по прочищення каналізаційних мереж і відеодіагностики труб (а.с.112), акту наданих послуг відеодіагностики труб в будинку відповідача (а.с.113) робочих листків (а.с.122-125). Відповідачі натомість не надали доказів на спростування таких обставин, та крім цього, взагалі не надали доказів про те, що вони відповідно до статті 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» звертались до виконавця з претензією щодо ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг. За відсутності таких доказів заперечення споживачів щодо ненадання або надання послуг неналежної якості є безпідставними. В такому випадку колективні скарги-звернення відповідачів (а.с.152, 153-154) та заява-звернення (а.с.155-156) не є належними доказами на підтвердження обставин щодо ненадання позивачем послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, оскільки вказані документи не відповідають вимогам статті 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та не заміняють собою акта-претензії. Крім того, з огляду на презумпцію правомірності правочину, яка закріплена в статті 204 ЦК України, суд приймає до уваги наданий позивачем договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 22.04.2019 року (а.с.6-9) і визнає безпідставними доводи відповідачів щодо відсутності повноважень на його підписання у мешканців будинку. Також суд не приймає доводи відповідачів щодо завищення позивачем тарифів на оплату, оскільки по-перше, такі нічим не підтверджені, а по-друге, відповідачі не позбавлені можливості оскаржити такі дії. В свою чергу, в межах цієї справи питання формування цін на тарифи за житлово-комунальні послуги не є предметом розгляду. Тому, керуючи принципом змагальності суд приймає наданий позивачем розрахунок заборгованості як належний доказ обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, покладаючи одночасно на відповідача ризик настання наслідків, пов`язаних із ненаданням ним доказів для спростування обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Що ж стосується доводів відповідачів про те, що розмір заборгованості частково охоплює собою період, за який вже є рішення суду, то суд визнає ці доводи помилковими. Зокрема, рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09.09.2021 року (а.с.145-149), яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 04.03.2022 року (а.с.149-151), стосується стягнення заборгованості за період з 01.02.2019 року по 01.05.2020 року, тоді як у справі яка розглядається заборгованість обрахована за період після 01.05.2020 року. Відтак, позов підлягає до задоволення у повному обсязі. В силу вимог статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2684,0 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.5).

Outcome: approved