Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ), звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про стягнення коштів. ціна позову - 223613 гривень. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що 22 лютого 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка на праві власності належить відповідачу. Вказаний попередній договір був нотаріально засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Теуту Є.П. 22.02.2022 року та зареєстровано в реєстрі за № 140. За умовами зазначеного вище договору сторони домовились у строк до 14 березня 2022 року включно укласти та підписати основний Договір купівлі-продажу у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим попереднім договором (п. 1). Згідно п. 3 попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу частки квартири по 14.03.2022 р. позивач сплатив відповідачу грошове забезпечення у розмірі 85453,00 грн., що еквівалентно 3000 доларів США, які були передані до підписання цього договору. У цьому ж пункті попереднього договору закріплено, що посвідчення цього договору свідчить про передачу - отримання зазначеної суми грошового забезпечення. Укладення одразу основного договору купівлі-продажу було неможливим, оскільки відповідач перебував в Єдиному реєстрі боржників і мав невиконані зобов`язання, в результаті чого на належне йому майно було зареєстровано обтяження. Відповідно до п. 7 попереднього договору з метою укладення Основного договору відповідач взяв на себе, зокрема, наступні зобов`язання: до укладення Основного договору мають бути вилучені всі записи відносно нього з Єдиного реєстру боржників; надати позивачу не пізніше одного банківського дня до дати укладення Основного договору копії зазначених вище у п. 7 документів; у випадку невиконання своїх обов`язків, зазначених у цьому Договорі чи відмови від оформлення Основного договору, або ненадання (надання неналежно оформлених чи не відповідаючи дійсності (фіктивних) документів, зазначених у цьому Договорі в обумовлений термін, зазначений у п. 1 цього Договору повернути Покупцю (позивачу) отримане грошове забезпечення (п. 3 цього Договору) та виплати штраф в розмірі 100%, що становить 85 453,00 грн., що еквівалентно 3000 доларів США, у відповідності до ст. 549 ЦК України протягом 3 (трьох) банківських днів. Укладення Основного договору 14.03.2022 року не відбулося у зв`язку із загальновідомими обставинами, що настали з 24.02.2022 року, і запровадженням в Україні воєнного стану, а також активними бойовими діями, що мали місце в м. Києві та Київській області. Разом з тим, починаючи з травня 2022 року, нотаріуси поновили свою діяльність, однак від відповідача не надходило ані усної, ані письмової пропозиції позивачу укласти Основний договір. На усні пропозиції позивача до відповідача повернути грошове забезпечення у розмірі 3000 доларів США, відповідач жодним чином не реагував. Окрім того, за інформацією з Єдиного реєстру боржників та автоматизованої системи виконавчих проваджень (витяги додаються) відповідач не виконав вимогу п. 7 попереднього договору в частині вилучення про нього записів з реєстру боржників, що свідчить про неможливість укладення основного договору за будь-яких обставин. 15 травня 2023 року позивач направив на адресу відповідача рекомендованим листом з описом вкладеного вимогу про повернення грошового забезпечення у розмірі 3000 доларів США, яка отримана відповідачем 20.05.2023 року, однак станом на день подання даного позову до суду вказана вимога залишена без задоволення, тому позивач змушений звертатись до суду. Додатково позивач зазначив, що укладення Основного договору 14.03.2022 року не відбулося, після цієї дати відповідач не направив позивачу пропозицію про його укладення, станом на день подання даного позову перебуває в Єдиному реєстрі боржників, що в свою чергу унеможливлює за будь-яких обставин укласти договір купівлі-продажу частки квартири, то позивач вважає, що відповідач не приступив до виконання зобов`язань. Грошове зобов`язання у розмірі 3000 доларів США відповідач не повернув позивачу ні у строк, визначений у п. 7 попереднього договору, ні на вимогу про повернення коштів від 15.05.2023 року. У п. 7 попереднього договору сторони погодили, що у випадку невиконання відповідачем своїх обов`язків, зазначених у цьому Договорі, він зобов`язаний виплатити позивачу штраф у розмірі 3000 доларів США у відповідності до ст. 549 ЦК України. Оскільки відповідач не приступив до виконання своїх зобов`язань за попереднім договором, то позивач має право вимагати сплати штрафу у розмірі, визначеному у попередньому договорі. Отже, за порушення зобов`язання відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача грошове забезпечення у розмірі 3000 доларів США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ станом на день подання позову становить 109 710,00 грн., і штраф у розмірі 3000 доларів США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ станом на день подання позову становить 109 710,00 грн. У зв`язку з простроченням з боку відповідача в частині повернення грошового забезпечення, він має сплатити на користь позивача 3% - річних від простроченої суми. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошове забезпечення у розмірі 109 710,00 грн.; неустойку (штраф) у розмірі 109 710,00 грн.; 3% - річних - 4193,00 грн., а всього: 223 613,00 грн. та покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 07 липня 2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Сторона відповідача не скористалась правом подання відзиву. Протягом судового розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі, на запитання представника відповідача зауважила, що її довіритель не бажає укладення договору купівлі - продажу і хоче повернути кошти. Протягом судового розгляду відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність. Представник відповідача пояснив, що його довіритель не втратив бажання укласти основний договір, і після отримання ним вимоги про повернення коштів, яка була першим зверненням позивача до нього з часу укладення попереднього договору він, незважаючи на перенесену медичну операцію (травматичне руйнування правої кисті) вжив дій до погашення своїх боргів та закриття виконавчих проваджень, які б перешкодили укладанню договору. Відповідач підтвердив своє бажання виконати умови попереднього договору та укласти основний договір купівлі - продажу. Додатково зауважив, що мав інші пропозиції однак відмов у них, оскільки бажав виконати попередній договір. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про неможливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 22 лютого 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка на праві власності належить відповідачу. Попередній договір був нотаріально засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Теуту Є.П. 22.02.2022 року та зареєстровано в реєстрі за № 140. За умовами зазначеного вище договору (п. 1) сторони домовились у строк до 14 березня 2022 року включно укласти та підписати основний Договір купівлі-продажу у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим попереднім договором. Подовження терміну для укладення Основного договору допускається за додатковим погодженням між сторонами, яке має бути оформлено відповідним нотаріально посвідченим договором або додатковою угодою. Згідно п. 3 попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу частки квартири по 14.03.2022 р. позивач сплатив відповідачу грошове забезпечення у розмірі 85453,00 грн., що еквівалентно 3000 доларів США, які були передані до підписання цього договору. У цьому ж пункті попереднього договору закріплено, що посвідчення цього договору свідчить про передачу - отримання зазначеної суми грошового забезпечення. Відповідно до п. 7 попереднього договору з метою укладення Основного договору відповідач взяв на себе, зокрема, наступні зобов`язання: до укладення Основного договору мають бути вилучені всі записи відносно нього з Єдиного реєстру боржників; надати позивачу не пізніше одного банківського дня до дати укладення Основного договору копії зазначених вище у п. 7 документів; прибути до нотаріуса для укладення Основного договору у день, визначений усною угодою сторін, але не пізніше останнього дня терміну, передбаченого п.1 цього Договору; у випадку невиконання своїх обов`язків, зазначених у цьому Договорі чи відмови від оформлення Основного договору, або ненадання (надання неналежно оформлених чи не відповідаючи дійсності (фіктивних) документів, зазначених у цьому Договорі в обумовлений термін, зазначений у п. 1 цього Договору повернути Покупцю (позивачу) отримане грошове забезпечення (п. 3 цього Договору) та виплати штраф в розмірі 100%, що становить 85 453,00 грн., що еквівалентно 3000 доларів США, у відповідності до ст. 549 ЦК України протягом 3 (трьох) банківських днів. Укладення Основного договору 14.03.2022 року не відбулося у зв`язку із загальновідомими обставинами, що настали з 24.02.2022 року, і запровадженням в Україні воєнного стану, а також активними бойовими діями, що мали місце в м. Києві та Київській області. Даний факт не оспорювався жодною зі сторін. 15 травня 2023 року позивач направив на адресу відповідача рекомендованим листом з описом вкладеного вимогу про повернення грошового забезпечення у розмірі 3000 доларів США, яка отримана відповідачем 20.05.2023 року. В період часу до 15 травня 2023 року сторони один до одного зі пропозиціями щодо дати укладення договору купівлі - проваджу (відмови в укладенні договору) не звертались. Даній факт сторонами не оспорювали і він судом визнається доведеним. 29 травня 2023 року відповідач переніс медичну операцію у зв`язку з травматичним руйнуванням правої кисті. Відповідно до наданих суду постанов про закінчення виконавчий проваджень від 18.07.2023 року та 23.08.2023 року відповідачем виконавчі документи були фактично виконані а провадження № 63632550; 69528656; 636216501; 69692307; 698155459; 64083572 закінчені. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. За змістом ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20) зазначено: «Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, наряду з іншими його умовами повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того, чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій. За змістом статті 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 546 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. У статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки. Згідно з частинами першою-другою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. За змістом статей 629, 635 ЦК України, при вирішенні спору про повернення авансу та відшкодування збитків, завданих одній із сторін попереднього договору, суду необхідно встановити причину неукладення основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору, а також з`ясувати умови відповідальності, встановлені попереднім договором». Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 381/4667/16-ц. Разом з тим, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 344/434/16-ц (провадження № 61-17183св18), звернуто увагу на таке: «Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Аналіз статті 635 ЦК України свідчить, що по своїй суті попередній договір є організаційним і на його підставі не відбувається розпорядження майном.» Крім того, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.07.2020 у справі № 723/3114/18 (провадження № 61-7184св19) зазначено наступне: «Згідно з частинами першою та третьою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частиною першою статті 549, частиною другою статті 551 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Отже, попередній договір являє собою організаційну угоду та не є майновим договором, тобто не передбачає передачу майна, його оплату тощо, з такого договору виникає єдине спільне для сторін зобов`язання (мета попереднього договору) - укласти в майбутньому основний договір на узгоджених ними умовах. Тобто, за попереднім договором виникає лише двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір у майбутньому. З досягненням мети укладення попереднього договору - укладенням основного договору, дія відповідного попереднього договору вичерпується. Істотною умовою попереднього договору є строк укладання основного договору, який повинен бути зазначений у попередньому договорі. За умовами зазначеного вище договору (п. 1) сторони домовились у строк до 14 березня 2022 року включно укласти та підписати основний Договір купівлі-продажу у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим попереднім договором. Одночасно сторони узгодили порядок визначення дати укладання договору «прибути до нотаріуса для укладення Основного договору у день, визначений усною угодою сторін, але не пізніше останнього дня терміну, передбаченого п.1 цього Договору» (п.7). Зважаючи на те, що з часу укладання попереднього договору до 14 березня 2022 року і до дня судового розгляду справи сторони не узгодили дату підписання основного договору, не можна вважати, що його укладенню перешкодили дії саме відповідача. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження заявлених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed