Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищенаведеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування матеріальної та моральної шкоди грошові кошти у сумі 710 398, 11 грн., з яких матеріальна шкода у сумі 127 833, 28 грн., моральна шкода у сумі 582 564,83 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що Радою адвокатів міста Києва прийнято рішення від 09.06.2016 № 50 про видачу позивачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. 30.06.2016 склав присягу адвоката України та на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 09.06.2016 № 50 отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 05777 від 30.06.2016. Із зазначеного часу інформація про позивача містилась на офіційному веб порталі відповідача (профайл 50932 ЄРАУ), але згодом була заблокована, а в жовтні 2017 року профайл позивача зник з реєстру. Рішенням суду від 18.04.2018, яке набрало законної сили 27.11.2018, за його позовом дії відповідача щодо вилучення інформації про позивача як адвоката в Єдиному реєстрі адвокатів України визнані протиправними та зобов`язано відновити для публічного доступу відповідні відомості в ЄРАУ. У подальшому рішенням від 14.12.2018 № 227 Ради адвокатів України скасовано рішення Ради адвокатів міста Києва від 09.06.2016 № 50 про видачу позивачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та відповідачем внесено інформацію до профайла адвоката 50932 про припинення його права на зайняття адвокатською діяльністю. Рішенням суду від 09.10.2019, яке набрало законної сили 02.07.2020, після його перегляду апеляційним судом, наведене рішення № 227 визнано протиправним та скасоване. Судами під час розгляду справи встановлено, що відповідачем вчинені дії, що скеровані на невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, та неправомірно позбавлено позивача права займатися адвокатською діяльністю, що має вплив на його приватне життя в акспекті доступу до професії. Позивач зазначає, що незаконне втручання відповідача в його особисте і сімейне життя безпосередньо має причинний зв`язок з наслідками завдання йому матеріальної та моральної шкоди у зв`язку з неможливістю тривалий час (більше трьох років) здійснювати професійну діяльність та отримувати дохід від неї. Зазначає, що рішеннями судів всіх інстанцій встановлено протиправність дій та рішень відповідача, які мали вплив на його приватне і професійне життя, тому вважає доведеною вину відповідача та наявність підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Матеріальна шкода складається з витрат, які позивач вимушено поніс у зв`язку з відновленням своїх порушених прав та не отриманих доходів, які міг отримати надаючи послуги клієнтам. У зв`язку з такими діями відповідача постраждало здоров`я позивача, його нормальні життєві стосунки, честь гідність та ділова репутація. Це також призвело до вимушеного припинення договорів про надання правничої допомоги клієнтам та втрати доходів на які він очікував. У результаті таких дій позивач зазнав моральних страждань. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2021, справу передано для розгляду судді Скрипник О.Г. Ухвалою судді від 25.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.02.2022 задоволено заяву про самовідвід судді Скрипник О.Г. від розгляду справи. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2022, справу передано для розгляду судді Рибалці Ю.В. 05.09.2022 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, який містить заперечення проти позову. У відзиві представник відповідача зазначила, що невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій відповідача, на що посилається позивач, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення суду, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Щодо матеріальної шкоди представник відповідача зазначила, що такі вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Позивачем не доведено, що зазначені витрати на канцелярські товари, телекомунікаційні послуги, на обслуговування лазерного принтера, понесені у зв`язку з тривалими судовими спорами між сторонами та беззаперечно з вини відповідача. Щодо поштових витрат та витрат пов`язаних з розглядом справ позивач мав право звернутися для їх відшкодування з клопотаннями під час розгляду відповідних судових спорів. Щодо витрат щорічного внеску на покриття витрат на ведення ЄРАУ, ВРКА за 2019 рік позивач зазначила, що такі витрати характеризуються його узгодженим волевиявленням та не можуть бути розглянуті як витрати понесені з вини відповідача. Крім того позивач не звертався із заявами про повернення відповідних коштів. Щодо коштів ЄСВ за І квартал 2019 року сплачених до місцевого бюджету повідомила, що обов`язок їх сплати виникає у осіб які провадять незалежну професійну діяльність з дня їх державної реєстрації та підлягають сплаті незалежно від фінансового стану. Позивач незважаючи на дії відповідача, згідно податкової декларації, отримав дохід у 2018 році від адвокатської діяльності, тому відсутні підстави для стягнення таких коштів з відповідача. Щодо втрати доходу у зв`язку з розірванням договорів про надання правничої допомоги зазначає, що вимоги є безпідставними, оскільки згідно з договором № 23/03/2017 позивачем надавалась правова допомога на стадії досудового розслідування та фактично надана допомога оплачувалась клієнтом, стосовно інших договорів то в них не міститься положень про оплату правової допомоги адвоката, а самі акти виконання додаткових угод про розірвання договорів про надання правової допомоги на загальну суму 40 тис. грн. не мають належного документального підтвердження. Щодо моральної шкоди позивач не довів належними та достатніми доказами факт її заподіяння та причинний зв`язок між діями відповідача та настанням тих негативних наслідків про які вказує позивач. Позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх у своїй сукупності доказів, які підтверджують наявність обставин, на які він посилається, а саме завдання йому шкоди з вини відповідача. 12.09.2022 позивач подав до суду відповідь на відзив відповідача, відхиляє заперечення відповідача на позов. Зазначає, що протиправність дій та рішень відповідача встановлена судами, тому не потребує доведення. Відповідач оспорює лише розмір матеріальної та моральної шкоди, хоча позивач довів належними доказами розмір такої шкоди. 19.09.2022 відповідач подав заперечення на відповідь на відзив де зазначив, що вина відповідача відсутня, моральна шкода необґрунтована, просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 30.03.2023 закрито підготовче судове засідання у справі та призначено її розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позов підтримав просив задовольнити з наведених у ньому підстав. Пояснив, що згідно з рішеннями судів, дії та рішення відповідача визнані протиправними. У зв`язку з цими діями та рішеннями позивач не міг займатися адвокатською діяльністю більше трьох років, поніс витрати для відновлення своїх прав, зазнав моральних страждань, у зв`язку з чим йому завдана матеріальна та моральна шкода. У судовому засіданні представник відповідача заперечила проти позову. Пояснила, що позивачем не доведено завдання йому матеріальної та моральної шкоди з вини відповідача. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з огляду на наступне. Суд установив, що Радою адвокатів міста Києва прийнято рішення від 09.06.2016 № 50 про видачу позивачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. 30.06.2016 позивач склав присягу адвоката України та на підставі рішення Ради адвокатів міста Києва від 09.06.2016 № 50 отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 05777 від 30.06.2016. Інформація про позивача містилась на офіційному веб порталі відповідача (профайл 50932 ЄРАУ), але у вересні 2016 року була заблокована. Після звернення позивача відомості були відновлені, але у січні 2017 року знову стали недоступними, в жовтні 2017 року профайл позивача зник з реєстру. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2018 у справі № 826/1765/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018 та постановою Верховного Суду від 11.06.2020, частково задоволено позов [PERSON] , визнано протиправними дії Недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» щодо вилучення з відкритого доступу публічної інформації щодо адвоката Степанова С.Є. з Єдиного реєстру адвокатів України. Зобов`язано відповідача відновити для публічного доступу відомості про [PERSON] в Єдиному реєстрі адвокатів України шляхом їх відображення у відкритому доступі на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. У подальшому Радою адвокатів України прийнято рішення від 14.12.2018 № 227 «Про скасування рішення Ради адвокатів міста Києва від 09.06.2016 № 50 про видачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Степанову Сергію Євгеновичу». Відповідачем внесена інформація до профайла адвоката № 50932 про припинення права [PERSON] на зайняття адвокатською діяльністю. Згідно з рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.10.2019, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2020, постановою Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 640/2600/19, частково задоволено позов [PERSON] до Національної асоціації адвокатів України в особі Ради адвокатів України, визнано протиправним та скасовано рішення Ради адвокатів України від 14.12.2018 № 227 «Про скасування рішення Ради адвокатів міста Києва від 09.06.2016 № 50 про видачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Степанову Сергію Євгеновичу». В іншій частині позов залишено без розгляду. Судами встановлено, що позивача неправомірно обмежено у праві на зайняття адвокатською діяльністю, що має вплив на його приватне життя в акспекті доступу до професії, підстави для прийняття наведеного рішення були відсутні. Постановою Верховного Суду від 11.04.2023 у справі № 640/30119/20 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.08.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2022 у справі № 640/30119/20 змінено в мотивувальній частині в редакції цієї постанови в частині задоволених позовних вимог та змінено абзац другий резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.08.2021, викладено його в редакції згідно з якою зобов`язано Недержавну некомерційну професійну організацію «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України видалити в Єдиному реєстрі адвокатів України у профайлі адвоката Степанова С.Є. інформацію в розділі «Інші відомості, передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та «Порядком ведення Єдиного реєстру адвокатів України», в якому на день прийняття цієї постанови суду вказано: Рішенням Ради адвокатів України № 227 від 14.12.2018 року скасовано рішення Ради адвокатів міста Києва № 50 від 09.06.2016 року "Про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Степанову С.Є. ". Рішення РАУ № 227 від 14.12.2018 року скасовано на підставі п. 2 резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.10.2019 року, залишеного без змін постановою Верховного Суду від 23.12.2021 року у справі № 640/2600/19. Верховним Судом встановлено, зокрема те, що позивач [PERSON] вимушений неодноразово звертатися до суду з метою відновлення права на зайняття адвокатською діяльністю та за результатами таких звернень судами встановлювались протиправність дій та рішень відповідача, які фактично обмежили право позивача на здійснення адвокатської практики у порядку визначеному Законом № 5076-VI. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2021 року в справі № 761/24143/19 (провадження № 61-17538св20). Відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні моральної шкоди позивачу, тому спричинення такої шкоди позивачу внаслідок незаконних дій та рішень презюмується. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач наводить аргументи про те, що внаслідок неправомірних дій та рішень відповідача, що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, його протягом тривалого часу обмежено у праві на здійснення адвокатської діяльності, у зв`язку з чим він зазнав душевних страждань, у нього виник стрес, переживання, відчуття невизначеності, погіршилось самопочуття, стан здоров`я, порушилися його нормальні життєві стосунки. Суд погоджується з доводами позивача в цій частині, оскільки вони підтверджені наявними у справі доказами, зокрема, дослідженими рішеннями судів та обставинами встановленими у них. Враховуючи викладене, суд дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши незаконність дій та рішення відповідача щодо обмеження у праві позивача на здійснення адвокатської діяльності, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на його користь грошових коштів на відшкодування моральної шкоди. З огляду на тривалість вимушених змін у житті позивача та моральних страждань, яких зазнав [PERSON] внаслідок вчинення протиправних дій та рішень, суд вважає обґрунтованим, ураховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, стягнути на його користь 70 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Щодо стягнення матеріальної шкоди суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити з огляду на наступне. Позивачем на підтвердження завданої матеріальної шкоди суду надані, зокрема, копії: фіскальних чеків АТ «Укрпошта» про направлення поштової кореспонденції на адресу Генерального прокурора, СБУ, НАБУ, ВРП, органів Національної поліції, НААУ в особі РАУ, Окружного адміністративного суду, Верховного Суду (за період 2018-2020 років); фіскальних чеків на придбання канцелярських товарів (зошитів, папіру) за 2018 рік, 2020 рік; товарних чеків щодо заправки принтера (у період з 2017 року по 2020 рік); квитанцій про сплату за послуги доступу до мережі Інтернет у 2019 та 2020 роках); квитанцій про сплату судового збору у зв`язку з розглядом справ адміністративними судами за 2019 рік; квитанції та актів наданих послуг щодо фіксації та дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет за 2017 рік; довідки ТОВ «Сузір`я» та виписка про платежі за послуги санаторно-курортного лікування у період 2017, 2018, 2019 років; договорів про надання спортивно-оздоровчих послуг (фітнес клуб «Спортлайф») у 2018, 2019 роках та квитанцій про їх оплату; договору про надання [PERSON] (сину позивача) медичних послуг ТОВ «Ексімер-Київ» та фіскальних чеків про оплату таких послуг у 2019, 2020 роках; документів про оплату послуг хостингу (квитанція від 07.03.2017). Дослідивши такі докази суд приходить до висновку що зі змісту копій документів наданих на підтвердження понесених витрат не можливо однозначно встановити, що вони стосуються завданих позивачу збитків саме у зв`язку з діями відповідача, мають відношення до спору, який виник між сторонами. При цьому частину платіжних документів, через низьку якість їх копій, не можливо прочитати. Тому суд приходить до висновку про не доведеність заподіяної позивачу шкоди з вини відповідача в цій частині. Щодо стягнення витрат (судових витрат - судового збору, поштових витрат, витрат пов`язаних з отримання висновків експерта) понесених позивачем у зв`язку з розглядом судами адміністративних справ, на підтвердження чого надані копії квитанцій №13 та № 7 від 13.02.2019 та актів № 1 від 18.08.2017 , № 2 від 29.09.2017, суд ставиться до них критично та звертає увагу на те, що ці витрати є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Вони не є тотожними реальним збиткам та не набувають відповідних ознак унаслідок не реалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Отже стягнення таких витрат у порядку відшкодування матеріальної шкоди є безпідставним, а тому суд відхиляє заявлені доводи позивача в цій частині. Щодо втрати доходу у зв`язку з розірванням договорів надання правничої допомоги суд погоджується з доводами сторони відповідача та вважає, що позивачем не доведено розмір не отриманих гонорарів за такими угодами, оскільки договори № 27/03/18 від 27.03.2018, № 01/10/18 від 01.10.2018, № 02/01/19 від 02.01.2019 не містять даних щодо оплати правової допомоги адвоката. Суми гонорарів визначені в п. 4 кожного акту виконання додаткової угоди про розірвання договорів № 27/03/18 від 27.03.2018, № 01/10/18 від 01.10.2018, № 02/01/19 від 02.01.2019 не мають належного документального підтвердження, а тому не можуть бути взяті до уваги судом. Щодо договору № 23/03/2017 від 23.03.2017 слід зазначити, що відповідно до його умов надана адвокатом допомога на стадії досудового розслідування кримінального провадження оплачується клієнтом у сумі 8000 грн на місяць. При цьому актів виконаних робіт з переліком наданих послуг та розмірами гонорарів на виконання відповідних договорів матеріали справи не містять. Також позивачем не надано будь-яких доказів щодо оплати наданих послуг згідно з договорами. Ураховуючи не підтвердження фактично наданих послуг та їх оплати у суду відсутні підстави вважати обґрунтованими наведені позивачем розміри не отриманих у майбутньому доходів у зв`язку з розірванням угод. За наявними у матеріалах справи доказами у суду немає можливості встановити, який можливий заробіток позивач міг би отримати від професійної адвокатської діяльності за той період, коли він був обмежений у праві займатися адвокатською діяльністю. Тому суд вважає не доведеною позивачем упущену вигоду у вигляді не отриманих у майбутньому доходів від здійснення відповідної професійної діяльності. Також суд відхиляє доводи позивача про завдані йому збитки, що складають розмір сплаченого ЄСВ за 2019 рік. Слід зазначити, що обов`язок його сплати виникає у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність з дня їх державної реєстрації та підлягає сплаті незалежно від фінансового стану, незалежно від здійснення діяльності. Тому суд не вважає сплату ЄСВ збитками завданими з вини відповідача. З таких же підстав суд відхиляє доводи позивача про завдання йому збитків з вини відповідача, які складаються з його внеску на покриття витрат на ведення ЄРАУ, ВРКА за 2019 рік, оскільки такі кошти були сплачені позивачем вже після обмеження його права на зайняття адвокатською діяльністю. Крім того, такі витрати характеризуються його узгодженим волевиявленням та не можуть бути розглянуті як витрати понесені з вини відповідача. У зв`язку із встановленими обставинами, суд прийшов до переконання про те, що у позовній вимогах в частині відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити. Щодо інших доводів сторін, суд зазначає, що вони не впливають не вищевказані мотиви суду при ухваленні рішення, а Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»). Ураховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід задовольнити частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати - судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial