Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовною заявою про визнання права власності на майно. В обґрунтування заявленого позову та із урахуванням уточненої позовної заяви зазначають, що первинною позовною заявою ставилось прохання визнати за [PERSON] , право власності на 3/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] ; за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на 1/6 частки (за кожним) вказаного будинковолодіння. Покликалися на те, що враховуючи той факт, що сім`я « [PERSON] » проживала у домогосподарстві [PERSON] (свекрухи Теленка [PERSON] ) по [ADDRESS] до 1991 року, а домогосподарство в [ADDRESS] , головою двору якого був [PERSON] , було зареєстровано лише у 1991 році, вважають, що у них (позивачів) виникає підстава для визнання права власності в порядку спадкування за законом, а не як члени колгоспного двору, бо три роки підряд до 15 квітня 1991 року домогосподарство в [ADDRESS] не було зареєстроване як окремий колгоспний двір. Вважають, що оскільки батько був забудівником житлового будинку на [ADDRESS] , то відповідно були підстави для спадкування цього майна. Зазначають, що [INFO] помер [PERSON] , а спадщину після смерті останнього прийняла та оформила його (спадкодавця) дружина [PERSON] , всі діти відмовились від своїх часток у спадщині, про що зазначено у Свідоцтві про право на спадщину. Покликаються на те, що [INFO] померла [PERSON] та після її смерті фактично усі діти (позивачі) прийняли спадщину. Стверджують, що оскільки усі позивачі є спадкоємцями першої черги відповідно до ст.1261 ЦК України, то частки у спадщині кожного є рівними, тобто відповідно кожен із позивачів має право на 1/4 частку у домогосподарстві в [ADDRESS] . З огляду на наведене, просять суд визнати за ними (позивачами) право власності по 1/4 частці за кожним у спірному будинковолодінні по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Ухвалою судді від 17.04.2021р. позовну заяву залишено без руху у зв`язку з наявними у ній недоліками. Ухвалою судді від 15.05.2023р. року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі; ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження; залучено до участі у даній цивільній справі приватного нотаріусу Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Галину Романівну та Мостиську державну нотаріальну контору Львівської області, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 27.06.2023р. прийнято до розгляду заяву позивачів про уточнення позовних вимог, подану в порядку ст.49 ЦПК України. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак подали через канцелярію суду заяву, в якій зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просить розглядати справу у їх відсутності. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься ордер про надання правової допомоги, згідно якого його інтереси представлятиме представник - адвокат Шачіна Н.М. Так, представник позивача - адвокат Шачіна Н.М., просить розглядати справу за наявними матеріалами та без участі сторони позивача. Представник відповідача Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, проте надіслав на адресу суду клопотання в якому зазначив, що не мають заперечень проти позовних вимог та просять розглядати справу у їх відсутності. Третя особа приватний нотаріус\~Яворівського районного\~нотаріального округу\~Львівської області\~Пилюх Г.Р. в судове засідання не з`явилася, проте надіслав заяву-повідомлення №41/01-16 від 06.06.2023р.; копії сторінок із спадкової справи №71/2021, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , а також клопотання про здійснення розгляду даної справи у її (представника) відсутності. Представник третьої особи в.о. завідувача Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області в судове засідання не з`явився, проте надіслав заяву-повідомлення №01-16/113 від 31.05.2023р.; копії сторінок із спадкової справи №18/2015, заведеної після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] , а також клопотання про здійснення розгляду даної справи у його (представника) відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до матеріалів справи, - будинковолодіння [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого був [PERSON] , однак станом на 15.04.1991р. у такому ніхто не був зареєстрований. Дані про домогосподарство за вказаною адресою, згідно погосподарських книг розпочато лише з 1991р. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і №69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Отже, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що спірне будинковолодіння слід віднести до робітничого двору, так як станом 15.04.1991р., таке не було зареєстровано як окремий колгоспний двір, у такому ніхто до 1991р. не проживав та не вів спільне домашнє господарство. Так, [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (батька позивачів). До складу даної спадщини входило право на спірне будинковолодіння [ADDRESS] , котрий фактично належав спадкодавцю згідно даних погосподарських книг. Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не склав. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Відповідно до копій сторінок спадкової справи №18/2015, заведеної після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] , - дружина спадкодавця [PERSON] , як спадкоємиця першої черги спадкування за законом, спадщину після смерті останнього прийняла, - звернулась в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини (отже факт прийняття нею спадщини підтверджується поданою нотаріусу заявою про прийняття спадщини) та отримала Свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна. Спадщина, на яку видані свідоцтва, складається із: земельної ділянки площею 0,3508га, яка розташована на території Довгомостиської сільської ради Яворівського району (колишнього Мостиського району) Львівської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; земельної ділянки площею 0,8106га, яка розташована на території Довгомостиської сільської ради Яворівського району (колишнього Мостиського району) Львівської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Інші спадкоємці першої черги спадкування за законом, - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом строк відмовились від належної їм частки у спадщині, що підтверджується їх письмовими заявами, наявними у матеріалах спадкової справи №18/2015. Таким чином, [PERSON] стала фактичним власником спірного будинковолодіння вцілому. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (матері позивачів). До складу даної спадщини входило в тому числі право на спірне будинковолодіння [ADDRESS] , яке остання успадкувала в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавиця [PERSON] за життя своїм майном частково розпорядилася, а саме 09.09.2020 року склала заповіт, яким частину свого майна заповіла своїй дочці [PERSON] (позивачці). Даний заповіт зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №1-5ї. Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області №295 від 2021року, - [PERSON] , котра померла [INFO] на час смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] , де разом з останньою проживали та були зареєстровані син [PERSON] (позивач), невістка та онуки. Відповідно до копій сторінок спадкової справи №71/2021, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , - діти спадкодавиці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємиці першої черги спадкування за законом, спадщину після смерті останньої прийняли, -звернулись в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини (отже факт прийняття ними спадщини підтверджується поданою нотаріусу заявою про прийняття спадщини) та отримали Свідоцтва про право на спадщину як за законом та і за заповітом. Тобто, у відповідності до вимог ст.ст.1268, 1269 ЦК України, діти спадкодавиці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті їх матері спадкодавиці [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги спадкування за законом та які б прийняли спадщину, судом не встановлено. При цьому, приватним нотаріусом\~Яворівського районного\~нотаріального округу\~Львівської області\~Пилюх Г.Р. позивачам було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на дане спадкового майна спірне будинковолодіння, оскільки спадкодавцем за життя не оформилено належним чином право власності на таке . Нотаріус роз`яснив останнім можливість реалізації права на спадкування вказаної майна в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватися з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність належних правовстановлюючих документів на спірний будинок з господарськими спорудами за [ADDRESS] право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку, у зв`язку з чим такі звернулися до суду із вказаним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON] та [PERSON] ; копіями сторінок із спадкової справи №71/2021, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] ; копіями сторінок із спадкової справи №18/2015, заведеної після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] ; листом-повідомленням нотаріуса від 24.03.2023р. про відмову у оформленні спадкових прав на спірне будинковолодіння; копією технічного паспорта на спірне будинковолодіння; копіями паспортів позивачів; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв`язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] права власності по 1/4 частці за кожним у спірному майні будинковолодінні (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавиці [PERSON] , котра померла [INFO] .

Outcome: approved