Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

адвокат Муругов В.О. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 30 березня 2013 року у виконавчому комітеті Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 33, сторони уклали шлюб, від якого у них народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Причиною звернення з даною позовною заявою послужило те, що вони мають різні характери, погляди на сімейне життя та сімейні цінності, відповідач завжди намагається нав`язати свою думку щодо сімейного життя та виховання їх малолітніх дітей. Постійні сварки з цього та подібного приводів призвели до того, що сім`я сторін почала руйнуватися, вони втратили один до одного почуття взаємної любові, довіри та поваги. Вказує, що спільного господарства не ведуть та разом не проживають, діти проживають з батьком за адресою: [ADDRESS] . Примиритися з відповідачем не бажає, через що просить не надавати їм строк для примирення, оскільки такий не дасть бажаного результату, а навпаки може зашкодити йому та їхнім дітям. Крім цього вказує, що відповідач не виконує в повному обсязі свій обов`язок щодо утримання їх дітей, зароблені кошти витрачає на власні потреби, допомагати [PERSON] фінансово чи в будь-який інший спосіб відмовляється. На підставі наведених аргументів, посилаючись на норми Сімейного кодексу, що регулюють положення про шлюб та сім`ю, а також щодо визначення місця проживання дітей, просить позов задовольнити та розірвати шлюб між сторонами, малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] залишити на подальшому проживанні, вихованні та повному утриманні при батькові, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Муругов В.О. не з`явилися, однак останній подав заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, подала суду заяву про проведення розгляду справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечила. Одночасно просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Встановлено, що 30 березня 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис № 33, про що свідчить Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане повторно Перечинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області 25 серпня 2016 року. Також встановлено, що у шлюбі у сторін народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями відповідних свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER] від 18 червня 2014 року та серії [NUMBER] від 30 жовтня 2019 року. Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, про що свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують. Неявку сторін у судове засідання та визнання відповідачем позову суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх дитини. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам спільних дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Приймаючи рішення про задоволення позову й в частині вимоги щодо залишення малолітніх дітей на проживання та виховання разом з батьком, суд керується позицією Верховного Суду, що була висловлена ним у справі № 200/952/18 у постанові від 15 січня 2020 року, де Судом зокрема зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Оскільки у даному випадку спір між сторонами з цього приводу відсутній, що встановлено судом на підставі заяви відповідача, в якій остання визнала позовні вимоги у повному обсязі, суд вважає за можливе залишити дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , проживати разом з позивачем [PERSON] . Крім цього, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) (далі - Конвенція) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В силу дії ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Так, адвокат Муругов В.О. просив стягнути з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі по 1 500 грн щомісячно на кожну дитину. Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 184 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина 2 статті 184 СК України регламентує, що розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року установлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років у розмірі 2 272 гривні, а для дітей віком від 6 до 18 років - у розмірі 2 833 гривні. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дітей, які є малолітніми та не мають інших доходів, крім утримання батьків. Крім цього при визначенні розміру аліментів суд враховує наявність у відповідача можливості працювати та відповідно отримувати дохід, відсутність відомостей про наявність у неї інших дітей чи непрацездатних батьків, стан її здоров`я, матеріальне становище відповідача, і матеріальне становище позивача, а відтак приходить до висновку, що є підстави для визначення розміру аліментів на кожну дитину у твердій грошовій сумі у розмірі по 1 500 грн щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved