Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м.Одеса з позовом до [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційного Банку «Приватбанк» про захист прав споживача. В обґрунтування позову позивач вказує, що 29.05.2012 р. між позивачем та відповідачем шляхом підписання індивідуальної Анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг була оформлена Угода № SAMDN52000063632655. Позивач зазначає, що у грудні 2021 року сталися непередбачені особисті складні обставини, які призвели до інтенсивного лікування впродовж 9 місяців. На фоні захворювання туберкульозом позивач мав стійкий розлад психічного стану здоров`я, пов`язаний з частковою втратою зору та іншими функціональними порушеннями діяльності організму під час тривалого прийому лікарських препаратів. У період дії воєнного стану з жовтня 2022 року він був вимушений передивитись зміни редакцій Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк». 14.10.2022 р. позивач вперше письмово звернувся до Голови правління Банку з листом стосовно пропозиції погодження нових умов кредитних відносин між сторонами, у зверненні повідомив про те, що через складні життєві обставини загальна сума кредиту станом на 04.07.2022 р. досягла 74 676,01 гривень, просив Банк підтвердити суму грошового зобов`язання за винятком нарахованих кредитодавцем процентів, які підлягають списанню. З метою погашення кредитної заборгованості 23.08.2022 р. на кредитну картку/рахунок були перераховані гроші у сумі 3750 гривень та 23.09.2022 р. перераховані гроші у сумі 2500 гривень. 08.11.2022 р. позивач вдруге письмово звернувся до Голови правління Банку, повторно обґрунтував правомірність прохання щодо отримання інформації про стан грошової заборгованості споживача та про розмір сукупної суми інших платежів, зокрема, процентів, які підлягають списанню відповідно до норм законодавства періоду дії воєнного стану. 28.11.2022 р. позивач звернувся до Голови правління Банку з повідомленням про настання обставин «форс-мажору». 05.12.2022 р. стало відомо, що саме датою 02.12.2022 р. на сайті Банку викладена нова редакція Умов та Правил, у якій підрозділ «1.1.6.10. Форс-мажор» скорочений з 8 до 3 пунктів. 01.10.2022 р. позивач припинив користування послугами Банку і тому вважає діючою включно до 01.12.2022 р. редакцію підрозділу «1.1.6.10. Форс-мажор» Умов та Правил. Обставини «форс-мажору» тривають більше ніж 6 місяців, тому на підставі пункту 1.1.6.10.8. підрозділу «1.1.6.10. Форс-мажор» редакції Умов та Правил від 01.12.2022 р. він вважає наявною правову визначеність стосовно питання відмови споживача від подальшого виконання зобов`язань за договором з Банком. Позивач просить суд визнати його право , як споживача, відмовитися від подальшого виконання зобов`язань за Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» в редакції від 01.12.2022 р., вважати розірваною Угоду між сторонами № SAMDN2000063632655 від 29.05.2012 р., оформлену у моделі Договору приєднання, а також визнати відсутність у АТ КБ «ПриватБанк» права на відшкодування можливих збитків [PERSON] з дати прийняття судом рішення за позовною заявою. Ухвалою суду від 04.04.2023 року призначено розгляд справи в загальному позовному порядку, засідання призначено на 25.04.2023 року. Ухвалою суду від 25.04.2023 року клопотання позивача про витребування доказів - задоволено частково. Витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» для огляду оригінал Угоди № SAMDN52000063632655 від 29.05.2012 р. між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» з оригіналом індивідуальної Анкети про приєднання споживача [PERSON] до Умов та Правил надання банківських послуг. Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» надіслати до суду належним чином завірену копію Угоди № SAMDN52000063632655 від 29.05.2012 р. між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» та копію індивідуальної Анкети про приєднання споживача [PERSON] до Умов та Правил надання банківських послуг. У витребуванні звукозапису телефонної розмови працівника Банку зі споживачем [PERSON] - відмовлено. Ухвалою суду від 08.05.2023 року клопотання позивача про витребування доказів - задоволено частково. Витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» належним чином завірені документи, а саме: -витяг з відповідного Журналу реєстрації вхідної документації з записами: від 28.11.2022 р. щодо отримання від споживача [PERSON] електронного листа з «Повідомленням про настання обставин «форс-мажору», від 02.12.2022 р. щодо отримання від споживача [PERSON] рекомендованого поштового повідомлення з описом вкладення від 28.11.2022р., надісланого до Банку 29.11.2022 р., від 05.12.2022 р. щодо отримання «запиту» споживача [PERSON] , зареєстрованого Банком за №6283622-ВБ, про що споживач проінформований Банком з електронної адреси «ПриватБанк "vk@privatbank", від 01.11.2022 р. щодо отримання звернення споживача [PERSON] , зареєстрованого Банком за №5589996-ВБ від 01.11.2022 р., про що споживач проінформований з електронної адреси «ПриватБанк "vk@privatbank". Ухвалою суду від 13.06.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 30.06.2023 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла заява про виконання ухвали суду, в якій відповідач просить долучити копію анкету-заяву від 29.05.2012 р., копію заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 29.11.2021 р., копію звернень позивача до банку(а.с.127-151). 04.07.2023 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли письмові пояснення на позовну заяву, відповідно до яких банк вважає позов безпідставним та недоведеним, представник заперечує проти задоволення позову в повному обсязі з огляду на наступне. Наявність форс-мажорних обставин (військові дії, окупація) є підставою лише для не застосування заходів відповідальності (сплата неустойки: нені та штрафів) , проте не є підставою для звільнення від виконання основного зобов`язання - повернення кредиту та сплати процентів. Таким чином, лист № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, виданий Торгово-промисловою палатою України є недостатнім доказом, бо не є універсальним форс-мажорним сертифікатом, а є інформаційним листом і подібні сертифікати повинні мати індивідуальний характер під кожен окремий договір, тобто видані для кожного окремого суб`єкта господарської діяльності згідно ст. 14 прим. 1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні. Форс-мажорні обставини не звільняють боржників від виконання основного зобов`язання - повернення кредиту та сплати процентів. Так, [PERSON] звернувся до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 29.05.2012 року. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав позивачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором , та в межах встановленого кредитного ліміту. Позивач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору . Згідно до п. 2.1.12.3. договору погашення Кредиту - поповнення Картрахунку Держателя, здійснюється шляхом внесення коштів у готівковому або безготівковому порядку і зарахування їх Банком на Картрахунок Держателя, а так само шляхом договірного списання коштів з інших рахунків Клієнта на підставі Договору. Таким чином, на думку відповідача позивач зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошей на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу. Згідно до п. 1.1.49 договору мінімальний обов`язковий платіж - розмір боргових зобов`язань позивача, які щомісяця повинен сплачувати позивач протягом терміну дії карти. Мінімальний обов`язковий платіж розраховується в процентному співвідношенні від загальної заборгованості Клієнта. Позивач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями і таким чином, у порушення умов кредитного договору, позивач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча договір є обов`язковим для виконання сторонами. Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати мінімального платежу до останнього календарною числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання клієнта вважаються простроченими. Прострочене тіло кредиту - це частина використаного кредитного ліміту або вся сума використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено позивачем, але не погашено, або погашено частково не у повному обсязі. Прострочені відсотки - це нараховані відсотки за користування кредитним лімітом, які на конкретну дату мали бути погашені позивачем, але не погашені, або погашені частково не у повному обсязі. Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Позивач зобов`язався на підставі п. 2.1.5.5 договору погашати заборгованість за Кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором; слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п 2.1.5.7 Договору, а у разі невиконання зобов`язань за Договором, у відповідності до п. 2 1.5.6, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати Винагороди банку. Відповідно до п 2.1.3.3 Договору позивач доручив Банку списувати з карткового рахунку суми грошових коштів у розмірі здійснених ним операцій, а також вартість послуг, визначену Тарифами при настанні термінів платежу, а при виникненні боргових зобов`язань згідно п.п 2.1.12.9 Договору, списувати з будь- якого рахунку, відкритому в Банку (у т.ч з карткового рахунку) грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань, у тому числі Мінімального обов`язковою платежу. Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором позивач станом на 22.05.2023 року має заборгованість - 92795,31 грн., яка складається з наступного: 74991,35 грн. - заборгованість за кредитом; 17803,96 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0 грн. - заборгованість за комісією; 0 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. На даний час позивач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав ті інтересів АТ КБ "ПРИВАТБАНК". Враховуючи вищенаведене, АТ КБ «ПриватБанк» скористався своїм правом та звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення боргу з [PERSON] , справа №522/10727/23. На підставі вище викладеного, відповідач просить суд ухвалити рішення , яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У судове засідання 10.08.2023 року з`явились: позивач [PERSON] , представник відповідача - адв. Яковлєва-Ангеловська О.А . Позивач у судовому засіданні наполягав на позовних вимогах та просив суд їх задовольнити, визнавши його право, як споживача, в зв`язку з настанням форс-мажору, а саме оголошенням воєнного стану в країні , відмовитися від подальшого виконання зобов`язань за Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» в редакції від 01.12.2022 р., та вважати розірваною Угоду між сторонами № SAMDN2000063632655 від 29.05.2012 р., оформлену у моделі Договору приєднання, визнати відсутність у АТ КБ «ПриватБанк» права на відшкодування можливих збитків [PERSON] з дати прийняття судом рішення за позовною заявою. Представник відповідача адв. Яковлєва-Ангеловська О.А. просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, з підстав викладених у письмових запереченнях. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові в повному обсязі, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Так, з матеріалів справи вбачається, що з метою отримання банківських послуг позивачем 29.05.2012 було укладено Договір із Банком у формі підписаної Анкети заяви№ б/н про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі якої позивачу було надано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт, яким він постійно користувався. Тобто, кредитування позивача банком здійснювалося шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок кредитної картки, що не заперечувалось сторонами. Відповідно до Закону України «Про споживче кредитування», положення якого поширюються на спірні правовідносини, цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Згідно ст. 2 вищевказаного Закону, метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами. Згідно ч.ч.1-3 ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг») до закінчення строку, встановленого частиною першою цієї статті. Якщо споживач подає повідомлення не особисто, воно має бути засвідчене нотаріально або подане і підписане представником за наявності довіреності на вчинення таких дій. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що кредитодавець АТ КБ «ПриватБанк» свої обов`язки згідно умов укладеного договору споживчого кредиту виконав у повному обсязі. Банк надав позивачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Позивач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме згідно до п. 2.1.12.3. Погашення Кредиту - поповнення Картрахунку Держателя, здійснюється шляхом внесення коштів у готівковому або безготівковому порядку і зарахування їх Банком на Картрахунок Держателя, а так само шляхом договірного списання коштів з інших рахунків Клієнта на підставі Договору. Таким чином, позивач зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошей на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу . Згідно до п. 1.1.49 договору мінімальний обов`язковий платіж - розмір боргових зобов`язань позивача, які щомісяця повинен сплачувати позивач протягом терміну дії карти. Мінімальний обов`язковий платіж розраховується в процентному співвідношенні від загальної заборгованості Клієнта. Таким чином, істотних порушень договору банком допущено не було, оскільки позивач не був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні договору, що виключає можливість розірвання договору в судовому порядку на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України. Частина 3 ст. 651 ЦК України, дійсно передбачає право сторони відмовитися в односторонньому порядку від договору у повному обсязі або частково, однак виключно за умови, що таке право на відмову встановлено договором або законом. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей, істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» з метою захисту споживача від недоброчесних дій кредитодавця за договором споживчого кредиту споживачу надано право відмовитись від договору без пояснення причин шляхом подання кредитодавцю протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит письмової заяви про відмову від нього. Тобто вищевказана норма закону, дійсно передбачає право односторонньої відмови споживача від договору споживчого кредиту, що може слугувати підставою для розірвання договору в розумінні ч. 3 ст. 651 ЦК України. Однак, обов`язковою умовою для розірвання договору з підстав, передбачених ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», є виконання споживачем обов`язку, передбаченого ч. 3 цієї статті, яка є невід`ємною складовою частиною конструкції даної правової норми. Так, згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Після виконання споживачем покладеного на нього обов`язку по поверненню кредитодавцю отриманих від нього грошових коштів у семиденний строк з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит, даний договір вважається розірваним з підстав передбаченого законом права споживача на односторонню відмову від нього без пояснення причин такої відмови. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Однак, дійсно у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 року Верховною Радою України було ухвалено Закон України № 2120-1Х "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", яким змінено низку правил, що стосуються кредитування. Зокрема, законом передбачено, що на час дії воєнного стану та в тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування споживач не буде нести відповідальності перед кредитодавцем у разі прострочення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, а саме: споживач звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання споживачем зобов`язань за таким договором; неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, які нараховані після 24 лютого 2022 року сплата яких передбачена договором про споживчий кредит підлягають списанню; у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом, крім випадків, коли встановлення змінюваної процентної ставки передбачено кредитним договором чи договором про споживчий кредит; є правомірним збоку кредитора не скасовувати відсотки за користування кредитними коштами. Слід також зазначити, що за загальним правилом, передбаченим ст. 617 Податкового Кодексу України, сторона договору звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо доведе, що таке порушення сталося внаслідок дії обставин непереборної сили - форс-мажору. Тобто, вказаним Законом України позичальники на час воєнного стану звільняються від відповідальності за порушення зобов`язання зі сплати кредиту, однак в той же час даний Закон не передбачає обов`язок Банку припинити нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Судом встановлено, що відповідно до розділу 1.5 наданої Позивачем Анкети - заяви №б/н про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 29.05.2012 року визначені наслідки прострочення виконання та або невиконання зобов`язань за Договором, зокрема це нарахування пені, відсотків у підвищеному розмірі, аніж базова відсоткова ставка та нарахування інших платежів в порядку ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Будь-яка зміна порядку виконання зобов`язань за договорами, зокрема, за договорами про споживчі кредити (повернення боргу, сплата будь-яких платежів по кредиту, тощо) вирішується сторонами у договірному порядку, в іншому випадку у період дії Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 така зміна порядку виконання зобов`язань за договорами потребує внесення змін у Цивільний кодекс України та Закон України «Про споживче кредитування». В той же час, ч. 1 ст. 617 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до ст.ст. 14, 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України (надалі ТПП) засвідчує форс- мажорні обставини (обставини непереборної сили). Враховуючи військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб відповідно до Указу Президента «Про воєнний стан», ТПП ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Так, на сайті ТПП з метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії введеного воєнного стану, розміщено 28.02.2022 року загальний офіційний лист ТПП України (№2024/02.0-7.1 від 28.02.2022) щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Це надасть можливість за необхідністю роздруковувати відповідне підтвердження всім, кого це стосується. Відповідно до зазначеного листа ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс- мажорних обставин (обставин непереборної сили). Отже, ТПП засвідчила офіційним листом форс-мажорні (обставини непереборної сили) з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, що є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань. Проте, при цьому, обставини непереборної сили не звільняють від самого виконання зобов`язань. З матеріалів справи не вбачається наявність письмового повідомлення банку про відмову від договору про споживчий кредит споживача, при цьому обов`язок повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит, позивачем не виконане. Таким чином, договір споживчого кредиту, укладений між сторонами, не може бути розірваний в судовому порядку з підстав односторонньої відмови від нього позивача, як позичальника, оскільки ним не дотримано у повній мірі встановленої для односторонньої відмови ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» процедури. Стаття 15 Закону України «Про споживче кредитування» обумовлює право споживача на односторонню відмову від договору споживчого кредиту як фактом подання ним кредитодавцю письмового повідомлення про відмову від договору протягом 14 календарних днів з дня його укладення, так і обов`язком споживача повернути кредитодавцю всі отримані від нього за договором кошти та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд зауважує, що позивач не надав суду ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що йому були нараховані пеня, прострочені відсотки чи інші платежі в порядку ст. 625 ЦК України, і які у відповідності до ЗУ № 2120-ІХ від 15.03.2022 року підлягають списанню. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про розірвання договору споживчого кредиту № SAMDN52000063632655 від 29.05.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем про надання споживчого кредиту, задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат , суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed