Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

представник позивача - начальник квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова 28.09.2021 року звернувся до суду із позовом до відповідачів, у якому просить виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з кімнати [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позову покликається на те, що будучи військовослужбовцем Збройних Сил України [PERSON] на наявний склад сім`ї отримав дозвіл (ордер №53 командира в/частини [NUMBER] від 25.03.1998) на проживання в кімнаті № [ADDRESS] (площею 14.2 м.кв) у гуртожитку - [ADDRESS] , де й проживає з усіма іншими відповідачами по даний час. Статус гуртожитку будівлі надано 08.06.2017 року, згідно інвентарної картки обліку №260 гуртожиток перебуває в числі основних засобів у КЕВ м. Львова. Зазначає, що [PERSON] самовільно та без дозволу адміністрації балансоутримувача гуртожитку зайняв кімнату №14, яку спільно з іншими відповідачами використовує для проживання. Також, зазначає, що відповідачем не надано доказів на право зайняття спірної кімнати №14. Водночас, позивач зазначає, що кімната [ADDRESS] попередньо була розподілена за [PERSON] , який її за призначенням не використовує, про що повідомив КЕВ м. Львова 21.09.2021 року. А тому просить позов задоволити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 07.07.2023 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає, що позивачем не обґрунтовано порушення його прав. Вважає, що вселення відповідача не є самоправним, оскільки він був зареєстрований у гуртожитку, між сторонами укладено договір про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг, які не розірвано та не визнано недійсним, командирами військових частин підтверджується факт проживання і надання [PERSON] та членам його сім`ї кімнат № [ADDRESS] та [ADDRESS] . Зазначає, що позивач у даній справі є лише балансоутримувачем приміщень за адресою [ADDRESS] та, на думку відповідача, не наділений повноваженнями бути позивачем у справі. Просить в задоволенні позову відмовити, стягнути з позивача понесені ним судові витрати. Суд, враховуючи категорію спору та встановлений порядок її розгляду, строк розгляду справи, відмовляє у клопотанні відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК України. Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Згідно із ч. 2 ст.128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Згідно із ст.129 ЖК України та ст.10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208, чинного на час виникнення спірних правовідносин, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Судом встановлено, що відповідно до ордеру №53 від 25.03.1998 року долученого позивачем до матеріалів справи, такий виданий [PERSON] на житлову площу в гуртожитку №1, який працює у військовій частині [NUMBER] на право зайнятості зі сім`єю з 3 чоловік житлової площі в гуртожитку по [ADDRESS] в кімнаті розміром 14 м2 (а.с.9) У своїй позовній заяві представник позивача зазначив, що відповідно до ордеру №53 командира в/частини [NUMBER] від 25.03.1998 року [PERSON] на наявний склад сім`ї отримав дозвіл на проживання в кімнаті № [ADDRESS] (площею 14.2 м.кв) у гуртожитку - [ADDRESS] . Кімната [ADDRESS] попередньо була розподілена іншому військовослужбовцю [PERSON] (а.с.2-3). Однак, суд зауважує, що відповідно до претензії до вивільнення сторонньою особою житла у військовому гуртожитку від 13.08.2021 р. №3484, адресованої [PERSON] за адресою [ADDRESS] , у такій зазначено, що на думку посадових осіб служби правопорядку, [PERSON] безпідставно займає житлову площу у відомчому гуртожитку та підлягає виселенню з кімнати [ADDRESS] (а.с.15). Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідач заперечує доводи позивача про самоправне зайняття ним приміщення у гуртожитку та обґрунтовує такі свої заперечення, зокрема, фактом укладення з ним договорів про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг. Так, виходячи із матеріалів справи, між ТВО начальника КЕВ м. Львова та наймачем [PERSON] , що проживає за адресою [ADDRESS] укладено 26.02.2014 року договір отримання комунальних послуг. (а.с. 47). 01.01.2015 року між [PERSON] який проживає [ADDRESS] та КЕВ. м. Львів укладено договір про користування електричною енергією. (а.с.48-51) 01.01.2015 року між [PERSON] який проживає [ADDRESS] та КЕВ. м. Львів укладено договір про надання послуг з центрального постачання холодної води і водовідведення. (а.с.52-55) 14.11.2015 року між [PERSON] який проживає за адресою: [ADDRESS] та КЕВ. м. Львів укладено договір про надання послуг з центрального постачання холодної води і водовідведення. (а.с.56-59) 16.12.2009 року між [PERSON] та КЕВ. м. Львів укладено договір №15/14 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку 1 (14/15) по [ADDRESS] . (а.с.60-62) Водночас суд зазначає наступне. Виходячи із змісту долученого до матеріалів справи ордера, такий виданий [PERSON] 25.03.1998 року на право зайняття житлової площі в кімнаті розміром 14 м2. Відповідно до копії довідки витягу з будинкової книги про склад сім`ї та прописку по місцю дислокації в/ч [NUMBER] за адресою [ADDRESS] , від 11.11.2005 року, виданої військовослужбовцю [PERSON] , про те, що він прописаний за місцем дислокації військової частини до отримання житлової площі у встановленому порядку, спільно з ним про писано двоє членів сім`ї (а.с.75). Згідно копії справки про перевірку житлових умов від 30.11.2005 року, прапорщик [PERSON] , який проходить службу у військовій частині [NUMBER] , проживає у будинку [ADDRESS] із сім`єю (дружина, син). Розмір житлової площі, що займає 1 кімната - 24 м2, 1 кімната - 26,88 м2. За висновком комісії - потребує покращення відповідно до законодавства України (а.с.68). Відповідно до копії довідки про склад сім`ї, виданої [PERSON] вона проживає та зареєстрована у [ADDRESS] , [ADDRESS] у будинку, який належить МО, основний квартиронаймач на основі ордеру №53. Квартира загальною площею 53,28 м2, кухня загальна, комунальні вигоди - відсутні (а.с.69). Згідно копії довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку, виданої 16.09.21 року КЕВ м.Львова, [PERSON] проживає і прописаний у [ADDRESS] . У квартирі площею 36.48, кухня - окрема, з комунальними вигодами (а.с.13). Відповідно до копії поверхового плану будівлі [ADDRESS] та [ADDRESS] є приміщеннями із окремими входами площею 26,4 м2 та 26,88 м2, однак, виходячи із актів обстеження кімнат [ADDRESS] від 14.09.2021 року, комісія в ході обстеження встановила, що кімнати [ADDRESS] та 15 об`єднані у одне загальне приміщення, у якому проживає сім`я гр. [PERSON] складом три особи. За свідченням сусідів, кімнати об`єднані з моменту їх заселення, оскільки [PERSON] ніколи не проживав у даній кімнаті. У даних кімнатах встановлено прилади обліку, у одній із кімнат облаштовано кухню та санвузол (а.с.79,80). Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене або не набуте нею, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Беручи до уваги, що КЕВ м.Львова просить виселити відповідачів із кімнати [ADDRESS] не підтверджується матеріалами справи, зокрема, ордером та довідками про склад сім`ї, які містять суттєві відмінності у даних щодо площі житла, де проживають та зареєстровані відповідачі, наявності окремої кухні та вигод у цьому житлі, укладеними із відповідачем договорами про надання житлово- комунальних послуг на окремо визначене житлове приміщення, актами обстеження кімнат, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із його недоведеністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed