Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Позов обґрунтовано тим, що в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, за позовними заявами третіх осіб [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення коштів. Ознайомившись із позовною заявою третіх осіб про стягнення заборгованості за договором позики грошей у розмірі 300000 грн., [PERSON] заявляє про те, що не погоджується із вимогами третіх осіб та заперечує щодо укладення договору позики грошей взагалі. Щодо надання позики треті особи зазначають, що 20.01.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого батько позичив сину 300000 грн., строком на рік, для купівлі квартири [ADDRESS] . Факт передачі грошей підтверджується борговою розпискою. Позивачка не погоджується із зазначеними обставинами та стверджує, що квартиру [ADDRESS] вона із [PERSON] придбали разом за грошові кошти, які були спільними накопиченнями і ніяких грошей [PERSON] у свого батька для купівлі вищезазначеної квартири не позичав. Наданий третіми особами договір позики у якості доказів за своєю природою є фіктивним і виготовлений [PERSON] та [PERSON] вже після звернення позивачки із позовом про поділ спільного майна подружжя з метою позбавлення її майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Під час подружнього життя вона працювала та отримувала заробітну плату, [PERSON] займався підприємницькою діяльністю та мав дохід, в тому числі від продажу нерухомості. Зокрема 28.10.2016 року відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна посвідченого приватним нотаріусом Поляруш О.П., зареєстровано в реєстрі за № 2091, колишній чоловік отримав дохід у розмірі 27700000,00 грн. Надані на підтвердження укладення договору позики квитанції про купівлю готівки дуже низької якості і в більшості своїй датовані 2011-2013 роками., а грошові кошти за договором позики були передані в 2020 році. Тобто, не зрозуміло чи дійсно в третіх осіб ці накопичення зберігалися до 2020 року, чи може вони їх витратили. Те ж саме стосується відомостей про зарахування заробітної плати та пенсій, які отримували батьки [PERSON] . Проте позивачці достовірно відомо, що під час подружнього життя із [PERSON] , його батьки зробили коштовний ремонт у своїй квартирі у Запоріжжі та купували нові меблі і побутову техніку. З огляду на цю обставину, а також великий проміжок часу накопичення грошових коштів, достовірно встановити той факт, чи мали батьки [PERSON] накопичення у розмірі 300000 грн. станом на 2020 рік не можливо. Крім того, у відзиві на позовну заяву про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей [PERSON] пояснював, що його батьки знаходяться у скрутному матеріальному становищі, а тому саме він після смерті брата надавав матеріальну допомогу батькам і взагалі вони знаходяться на його утриманні, що підтверджується рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду по вищезазначеній справі від 28.10.2021. За таких обставин є незрозумілим, як непрацездатні батьки позичають сину грошові кошти за договором, якщо самі знаходяться на його утриманні. [PERSON] не вперше, укладаючи фіктивні договори, намагається виключити спільне сумісне майно із розподілу між подружжям, що вбачається з цивільної справи № 201/4050/21 про стягнення заборгованості та визнання права власності на автомобілі марки TESLA MODEL S100D 2018 року випуску, та автомобіль марки TESLA MODEL S 2016 року випуску, яка розглядалася у 2021 році Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. Обставини придбання квартири [ADDRESS] , як вони пояснюються батьками [PERSON] , здаються нелогічними та незрозумілими, зокрема, навіщо позичати гроші сину, якщо квартира купується для них самих, логічніше було позичити гроші у сина, тим більше що частка запозичених грошей була більша ніж та, що мав [PERSON] , та навіщо було покупцем у договорі зазначати невістку, навіщо взагалі укладати договір позики із сином, якщо вони близькі родичі та довіряють один одному. З урахуванням наведених обставин, позивачка вважає, що дії [PERSON] та [PERSON] були умисними та узгодженими, фактично позики не було, вона була безгрошовою та має усі ознаки фіктивності, а саме: з огляду на вимоги статей 206, 208 ЦК України відсутній нотаріально засвідчений договір позики, відсутнє будь-яке забезпечення позики, відсутня і нотаріально посвідчена згода на цей правочин від позивачки, оскільки на той час вона перебувала у шлюбі з [PERSON] . З наведених підстав просить визнати недійсним договір позики грошей, укладений 20.01.2020 між [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] в особі представника [PERSON] у відзиві на позовну заяву вказує, що на підставі договору позики від 20.01.2020 він отримав від свого батька - [PERSON] грошові кошти в розмірі 300000,00 грн., про що власноручно написав розписку і про що позивачці було відомо. Він зобов`язався повернути кошти, які отримав від [PERSON] до 20.01.2021. При укладенні вказаного договору позики його дружина [PERSON] не надавала згоди на отримання позики. Позичені кошти витратили на купівлю квартири [ADDRESS] . В зв`язку зі скрутним фінансовим положенням на даний момент він не має можливості повернути у повному обсязі грошові кошти, які були отримані за договором позики в розмірі 300000,00 грн. Позивачкою не доведено фіктивності договору позики від 20.01.2020, тому позовну заяву вважає необґрунтованою і у задоволенні позову просить відмовити. Вказує, що судові рішення у справі №201/4050/21, на які посилається позивачка, не підтверджують фіктивності договору позики. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02.06.2022 по справі №201/4050/21, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 11.11,2022, суд рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2021 в частині позовних вимог [PERSON] скасовано та в цій частині прийнято нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог з підстав невірного обрання способу захисту порушеного права. В іншій частині рішення суду залишено без змін (щодо відмови в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на автомобіль). Договір доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018, Додаткова угода №1 до цього договору, з приводу яких виник спір у цій справі, недійсними (фіктивними) не визнані і є діючими до теперішнього часу. Спростовує твердження [PERSON] , що позов [PERSON] , як і договір доручення з`явились лише після того, як позивачка звернулась із позовом до суду про поділ спільного майна подружжя, оскільки згідно матеріалів справи, [PERSON] звернулась зі своїм позовом про поділ майна подружжя після підписання договору доручення, Додаткової угоди та після подання позову [PERSON] до суду. Просить відмовити у позові. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву. Вказав, що після смерті старшого сина у грудні 2019 року вирішили, що він з дружиною переїдуть в м. Дніпро, ближче до молодшого сина [PERSON] . Вирішили придбати квартиру для їх проживання, для цього він передав синові наявні заощадження у сумі 300000,00 грн. за договором позики. Син використав ці кошти на придбання квартири, яку оформив на свою дружину. До теперішнього часу борг не повернув, оригінал розписки знаходиться у нього. Вважає позов [PERSON] необґрунтованим, оскільки вказаний договір був укладений з метою передачі грошей у борг, жодних інших цілей сторони не мали. Просить в позові [PERSON] про визнання недійсним договору позики грошей відмовити в повному обсязі. Представник [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , подав відповідь на відзив [PERSON] . Вказує, що довідки про доходи за період з 2015 року по 2021 рік батьків [PERSON] , відповідно до яких сукупний дохід подружжя Рибників склав 774447,66 грн., свідчать, що на час укладення договору позики було досить складно накопичити такі заощадження, є незрозумілим, як можна накопичувати гроші, якщо знаходишся у скрутному становищі. Крім того, реєстрація права власності на квартиру за дружиною - [PERSON] , не свідчить про реальність настання правових наслідків договору позики. [PERSON] не був стороною договору купівлі-продажу квартири, тому його слова, що він заплатив 300000,00 грн. взятих в борг у батьків не можуть свідчити про реальне існування цих коштів та їх фактичну передачу. Також просить врахувати, що договір позики було укладено між близькими родичами (батько і син), і у разі задоволення позову про поділ майна та позовів третіх осіб, вигодонабувачем все одно буде батько та син [PERSON] , адже реальні гроші будуть стягуватись лише з колишньої невістки [PERSON] . При цьому посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6- 1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову з наведених ними у відзиві на позовну заяву підстав. Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов до таких висновків. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст.\~12,\~13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст.\~76,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] і відповідач [PERSON] з 24.06.2011 перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво Серія [NUMBER] ), який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2021. 20 січня 2020 року між [PERSON] і його батьком [PERSON] укладено письмовий договір позики грошей, згідно якого позикодавець [PERSON] передав, а позичальник [PERSON] прийняв у власність 300000,00 грн. Позика надається з метою придбання позичальником квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Суму позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві в строк до 20 січня 2021 року. Факт одержання грошей, як це передбачено п.1 договору позики, підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником [PERSON] 20.01.2020. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог чинного законодавства зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, а й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України). З огляду на зазначене та відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Звертаючись до суду із позовом про визнання договору позики недійсним, [PERSON] вказує, що дії [PERSON] і [PERSON] щодо укладення договору позики є умисними та узгодженими, позика має усі ознаки фіктивності, оскільки була безгрошовою, з огляду на вимоги статей 206, 208 ЦК України відсутній нотаріально засвідчений договір позики, відсутнє будь-яке забезпечення позики, відсутня нотаріально посвідчена згода на цей правочин від позивачки, оскільки на той час вона перебувала у шлюбі з [PERSON] . Юридична заінтересованість [PERSON] обумовлена тим, що в рамках справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, яка розглядається Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська, з позовними заявами звернулись треті особи [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики грошей у розмірі 300000,00 грн. Заперечуючи проти позову третіх осіб, [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з даним позовом. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на ухилення боржника від виконання в майбутньому судових рішень про стягнення з нього грошових коштів. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Досягнення сторонами спірного договору позики [PERSON] і [PERSON] обумовлених ним юридичних наслідків, зокрема отримати та передати грошові кошти в позику, підтверджується договором, який містить умови щодо суми позики, щодо передачі та повернення грошових коштів, підписаний сторонами, а також розпискою, власноручно написаною позичальником [PERSON] 20.01.2020, яка засвідчує факт одержання грошей відповідно до п.1 договору позики. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру, розписка про отримання в борг грошових коштів, є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Вищенаведене підтверджує існування між [PERSON] і [PERSON] відносин позики. Доводи позову щодо недійсності договору позики з огляду на вимоги статей 206, 208 ЦК України, відсутності його нотаріального посвідчення, суд вважає безпідставними. Частина 1 ст. 206 ЦК України встановлює, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Вимоги до письмової форми правочину встановлені у ст. 207 ЦК України. Стаття 208 ЦК України встановлює, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Спірний договір позики укладений письмово, оскільки його зміст зафіксований в документах, та містить усі істотні умови, підписаний його сторонами, і виходячи з положень ст.ст. 209, 1047 ЦК України, не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. В обґрунтування доводів позову щодо фіктивності договору позики позивачка посилається також на відсутність будь-якого забезпечення позики. Стаття 546 ЦК України встановлює види забезпечення виконання зобов`язання, до яких належать неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, право довірчої власності. Вказані доводи позову представник позивача у своїх поясненнях пов`язував з пунктами 3, 6 договору позики та неукладенням відповідного договору іпотеки. Так, за умовами договору, позика надавалася з метою придбання позичальником квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Втім, відсутність договору іпотеки не свідчить, що правова мета укладення договору позики є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена цим правочином. Зобов`язання позичальника за договором позики грошових коштів полягає, зокрема, у поверненні позикодавцеві такої ж суми грошових коштів. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Доказів про свідомий намір невиконання зобов`язань за договором позики суду не надано. Фіктивність договору позики [PERSON] пов`язує також з відсутністю її нотаріально посвідченої згоди на цей правочин, оскільки на той час вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , однак вказана обставина не вказує на те, що договір позики укладався без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором, з метою введення позивачки в оману, приховування справжніх намірів. Реальність намірів сторін укласти договір позики підтвердили в суді свідки. Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] , який був рідним братом [PERSON] , було прийнято рішення щодо переїзду батьків чоловіка з м. Запоріжжя до м. Дніпро, підбиралася відповідна квартира. 20.01.2020, після поминальних заходів на сороковий день після смерті її чоловіка, в її присутності батьки чоловіка дали [PERSON] в борг 300000,00 грн., а той написав відповідну розписку. Свідок [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] та матір`ю [PERSON] , в суді пояснила, що після смерті старшого сина [PERSON] вони з чоловіком прийняли пропозицію сина [PERSON] переїхати ближче до нього, у м. Дніпро. Для цього потрібно було придбати окрему квартиру. З цією метою вони свої заощадження у сумі 300000,00 грн. позичили синові. Квартиру він придбав, оформивши право власності на свою дружину. Борг до цього часу не повернуто. На думку суду, укладення договору позики між близькими родичами не є безумовною ознакою фіктивності такого правочину. Позивачкою не доведено, що [PERSON] і [PERSON] мали інші наміри, ніж ті, що передбачені договором позики, жодних ознак, що договір позики від 20.01.2020 був укладений з метою ухилення боржника від виконання в майбутньому судових рішень про стягнення з нього грошових коштів, уникнення звернення стягнення на майно боржника, або ж з метою впливу на вирішення спору про поділ майна подружжя, судом не встановлено. Суд визнає необґрунтованими інші доводи позову, що [PERSON] укладаючи фіктивні договори, намагається виключити спільне сумісне майно із розподілу між подружжям, з посиланням на судове рішення справу №201/4050/21, яка розглядалась Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. Так, 04.11.2021 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська по справі №201/4050/21 ухвалено рішення, яким суд: - стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018р. та Додаткової угодою №1 до Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018р. від 03.07.2019р., у розмірі 278 957,46 грн.; - визнав за [PERSON] право власності на автомобілі: марки «Tesla», модель «Model S», колір «чорний», рік випуску «2016», державний номерний знак [NUMBER] та марки «Tesla» модель «ModeL SI00D», колір «сірий», рік випуску «2018», державний номерний знак [NUMBER] ». В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на автомобіль марки «Tesla», державний номерний знак [NUMBER] - відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02.06.2022, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 11.11.2022, суд рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2021 в частині позовних вимог [PERSON] скасовано та в цій частині прийнято нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін (щодо відмови в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на автомобіль). Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] , суд послався на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права. Договір доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018, ні Додаткова угода №1 від 03.07.2019\~доцього договору недійсними (фіктивними) не визнані. Отже, твердження позивачки, що [PERSON] укладав вищезазначені фіктивні договори з метою уникнення поділу спільного сумісного майна подружжя, є недоведеними, як і твердження про те, що вони були укладені після того, як вона звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулась зі своїм позовом (справа №199/5702/21) після підписання Договору доручення від 05.01.2018, Додаткової угоди №1 від 03.07.2019, та після подання позову [PERSON] (справа №201/4050/21). Не узгоджуються з підставами даного позову та не підтверджені доказами доводи [PERSON] про те, що договір позики від 20.01.2020 був виготовлений [PERSON] та [PERSON] вже після її звернення до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя (серпень 2021 року). Вищезазначене, а також інші досліджені судом докази щодо укладення між [PERSON] і ТОВ «Ріал Істейт» 28.10.2016 договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Поляруш О.П., №2091, за ціною продажу 27700000,00 грн., щодо майнового стану [PERSON] та його дружини [PERSON] , підтвердженого довідками про їх заробітну плату та пенсії, не містять відомостей і у своїй сукупності не підтверджують наявності умислу в усіх сторін договору позики на укладення фіктивного правочину. Доводи позивачки щодо обставин придбання квартири та належності її до спільного майна подружжя не є предметом доказування у даній справі, спір щодо поділу майна подружжя наразі перебуває в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності умислу відповідачів на укладення договору позики від 20.01.2020 без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а з метою впливу на вирішення спору про поділ майна подружжя, який виник між [PERSON] і [PERSON] у серпні 2021 року. Оскільки судом не встановлено, що дії сторін спірного договору позики не відповідають критеріям добросовісності, справедливості, у встановленому законом порядку презумпція правомірності оскарженого правочину не спростована, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного 20.01.2020 між [PERSON] і [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові судові витрати, які поніс позивача, покладаються на нього.

Outcome: dismissed