Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~У жовтні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому прохала здійснити поділ спільного майна подружжя, квартири розташованої у [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , стягнути з відповідача судові витрати. \~ \~ \~ \~Згідно ухвали суду від 01 листопада 2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання. \~ \~ \~ \~Відповідно до ухвали суду від 04 лютого 2022 року, за клопотанням позивача [PERSON] витребувано у Приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» документи та відомості щодо власника квартири, за адресою [ADDRESS] , та на підставі яких документів було зареєстровано право власності на вказану квартиру. \~ \~ \~ \~02 червня 2023 року відповідачем у справі [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог, заявлених позивачем у справі. \~ \~ \~ \~В ході підготовчого судового розгляду стороною відповідача подано відзив на позов [PERSON] , в якому останній вказував про безпідставність заявлених позовних вимог позивачем у справі. \~ \~ \~ \~В свою чергу стороною позивача 25 серпня 2022 року подано відповідь на відзив. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 14 листопада 2022 року за заявою відповідача у справі витребувано з Рівненського обласного Державного нотаріального архіву відомості, а саме: копію договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] (продавець [PERSON] [INFO] ). \~ \~ \~ \~Відповідно до ухвали суду від 14 листопада 2022 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Усанчук О.І. позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. \~ \~ \~ \~В ході судового розгляду позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі та прохав відмовити в їх задоволенні, застосувавши строки позовної давності до заявлених позовних вимог [PERSON] .. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносини. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11.01.2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 26 липня 2013 року, Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області (а.с. 8). \~ \~ \~ \~В позові позивачем [PERSON] вказувалось про те, що за час перебування у шлюбі сторонами була придбана квартира за адресою [ADDRESS] . Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Першою Полтавською державною нотаріальною конторою від 27 вересня 2001 року № 3-1898, зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] ( а.с.48,62). В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем [PERSON] вказувалось про те, що оскільки майно було придбано у період перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] , та за спільні кошти подружжя, так як подружжя мало дохід та мало на меті від отриманих коштів придбати власне житло, тому на думку сторони позивача дане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та належить подружжю в рівних частинах. Даний факт в частині належності даної квартири на праві спільної сумісної власності подружжю, не визнавався відповідачем [PERSON] та останній вказував про те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана у 2001 році на кошти батька [PERSON] , від продажу квартири [ADDRESS] , які ним були передані відповідачу, сину [PERSON] .. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що батьком відповідача [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] (а.с.102). \~ \~ \~ \~В ході підготовчого судового розгляду, судом, у порядку ст. 84 ЦПК України, витребувано докази, а саме: з Рівненського обласного державного нотаріального архіву копію договору купівлі продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , від 16 грудня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори 16.12.1999 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-2240. Відповідно до якого [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Фондом ДКМ Рівненської міської Ради від 09.06.1995 року, а покупець [PERSON] прийняв у власність дане нерухоме майно (а.с.123,124). Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частин 1, 3\~\~статті 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно\~ст. 368 ЦК України\~\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно зі\~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму\~ст. 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції. Статтею 68 СК України\~передбачено,\~що розірвання\~шлюбу не\~припиняє права\~спільної сумісної\~власності на\~майно,\~набуте за\~час шлюбу.\~Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Правилами\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2\~ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2\~ст. 364 ЦК України). Отже,\~ст. 60 СК України\~та\~ст. 368 ЦК України\~ вказують про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Викладене узгоджується з правовими позиціями, висловленими у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. \~ \~ \~Як роз`яснено в п. 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.\~60,\~69 СК України, ч. 3\~ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно з ч.1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1\~ст. 80 ЦПК України). Згідно ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~12,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно ч. 1\~ст. 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved