Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про визначення способів та усунення перешкод в участі батька у спілкуванні з дитиною та у її вихованні посилаючись те, що має право на підтримання з сином регулярних особистих стосунків і прямих контактів, право спілкуватися з ним, що він має обов`язок брати участь у вихованні сина. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно, протиправно та необґрунтовано чинить перешкоди спілкуванню батька з сином та участі у його вихованні. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.05.2023 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Цією ж ухвалою зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надати до суду Висновок щодо розв`язання спору про визначення способів в участі батька у спілкування з дитиною та у її вихованні. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 червня 2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, однак його представником подано заяву, в якій він позовні вимоги підтримав, прохав суд їх задовольнити та розгляд даної справи проводити за відсутністю позивача та представника. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідач причини неявки суду не повідомляла, клопотання про відкладення розгляду справи, відзиву та інших заяв з процесуальних питань від відповідача до суду не надходило. Третя особа подала заяву про проведення розгляду даної справи за відсутності її представника. Відповідно до ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У постанові від 31.08.2021 у справі № 570/5535/17 Верховний суд зазначив, що відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Згідно з положенням ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з ч. 3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд бере до уваги, що відповідач неодноразово, в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду справи, проте жодних заяв по суті справи суду не надала, участі у розгляді справи не брала, а враховуючи строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності сторони відповідача, яка була належним чином повідомлена про день та час судового засідання. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.01.2023 у справі № 753/10616/22 (провадження № 2/753/801/23) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання батьківства - задоволено. Визнано [PERSON] , біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Зобов`язано Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) внести зміни до актового запису про народження дитини №2527, [PERSON] , [INFO] зазначивши прізвище дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] », в графі батько дитини зазначити - [PERSON] , [INFO] , громадянин України, українець. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.01.2023 у справі № 753/10616/22 (провадження № 2/753/801/23) встановлено наступні обставини: ?з лютого 2021 року позивач та відповідачка почали проживати фактично однією сім`єю, почали вести спільне домашнє господарство, мали спільний фінансовий бюджет, здійснювали спільне винаймання житла та покупки, планували весілля (для чого було подано відповідні заяви від позивача та відповідачки до РАЦС). Позивач мав намір створити сім`ю. ?в березні 2021 року відповідачка дізналася, що завагітніла від позивача, позивач з відповідачкою подали заяву до органів РАЦС, про намір вступити в шлюб, позивачем була оплачена процедура реєстрації. Позивач та відповідачка уклали та підписали з відділом РАЦС договір про надання послуг із реєстрації шлюбу. ?відповідачка без відому позивача 04.12.2021 зареєструвала дитину самостійно (свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , No [NUMBER] видане 04.12.2021 р., актовий запис No 2527), та запис у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України). При цьому, прізвище спільної з позивачем дитини, відповідачка зазначила « [PERSON] », а по батькові - « [PERSON] », по імені позивача. ?судом встановлено, що для забезпечення належного матеріального забезпечення новонародженого та забезпечення його всім необхідним, позивач здійснював грошові перекази на картковий рахунок позивачки: 28.06.2021 у розмірі 1 000 грн, 30.06.2021 у розмірі 3 000 грн, 24.07.2021 у розмірі 5 000 грн, 11.08.2021 у розмірі 4 000 грн, 30.08.2021 у розмірі 5 000 грн. ?скріншоти листування підтверджують, що сторони справи погоджували та здійснювали побутові покупки речей необхідних для створення належних умов дитині. До та після народження дитини, вони, як сім`я, спільно проводили час, що підтверджується спільними фотографіями з місць дозвілля та відпочинку. Суд зауважує, що з врахуванням встановлених фактів, позивач належним чином виконував свій батьківський обов`язок щодо участі у вихованні та забезпеченні належного розвитку дитини ще до того, як його батьківство булло встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.01.2023 у справі № 753/10616/22. Позивач стверджує, що відповідачка безпідставно, протиправно та необґрунтовано продовжує чинити перешкоди спілкуванню батька з сином та участі у його вихованні. Стосунки між позивачем та відповідачкою ще у листопаді 2021 року, майже відразу після народження сина [PERSON] , погіршилися і вони вирішили розійтися. Відповідачка забрала спільну із позивачем дитину та почала мешкати разом зі своїми батьками у місті Києві. Після розірвання стосунків, позивач продовжував короткий проміжок часу постійно бачитись з дитиною, та й відповідно з відповідачкою, забезпечувати їх всім необхідним та піклуватися про них. Відповідачка дозволяла позивачу епізодично бачитися з сином без жодних перешкод. Проте згодом, у позивача з відповідачкою почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, його відвідуванні, почалися створюватися штучні перешкоди зі сторони відповідачки стосовно неможливості нормального спілкування батька із малолітнім сином. Настрій, думки та міркування відповідачки з приводу участі батька-позивача у вихованні та побаченні з сином змінювалися систематично. Всі його намагання, з моменту окремого проживання, нормальним, мирним шляхом врегулювати даний спір призводили лише до конфліктів, оскільки відповідачка перешкоджає йому, не бажає його присутності та штучно створює такі обставини через які він не може зустрічатися з сином. Згідно з ч. 4 та 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Частиною 6 ст. 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На виконання вимог ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 26.05.2023, якою зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надати до суду Висновок щодо розв`язання спору про визначення способів в участі батька у спілкування з дитиною та у її вихованні, такий висновок суду не надано. Натомість листом «Про надання інформації» від 31.07.2023№101/46-3125 третя особа повідомила, що 13.07.2023, при розгляді вищевказаного питання на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Комісія) (протокол від 13.07.2023 № 13), було встановлено, що згідно з повідомленням Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 07.06.2023 № 6.2-8048/6-23 [PERSON] 13.12.2021 знято з реєстрації за останньою відомою батьку адресою, а саме: [ADDRESS] ; за іншими відомими батькові засобами зв`язку [PERSON] не відповідає. Тому провести бесіду з матір`ю дитини, обстежити умови проживання дитини, організувати проведення оцінки потреб сім`ї/особи та з`ясувати інші вагомі обставини, тобто здійснити ряд заходів, які передбачені пунктом 74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866, не надалось можливим. Враховуючи зазначене, у зв`язку з відсутністю матері та дитини на території Дарницького району міста Києва, неможливістю провести необхідну роботу для підготовки висновку Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації щодо розв`язання вищезазначеного спору, беручи до уваги рекомендації комісії (протокол від 13.07.2023 № 13), в органі опіки та піклування Дарницького району міста Києва на сьогодні відсутні правові підстави для надання відповідного висновку. Доводи та зазначені у листі висновки суд вважає не достатньо обґрунтованим, адже у матеріалах справи відсутні докази неналежного виконання позивачем своїх батьківських обов`язків, вад здоров`я, неможливість утримувати сина та приділяти достатню увагу його вихованню, освіті та духовному розвитку. Разом з цим, вищезазначений лист не містить даних щодо негативного ставлення дитини до батька, неналежного поводження батька з сином, або ж обставин негативного впливу поведінки батька на психо-емоційне середовище дитини. У листі не наведено вичерпні мотиви, якими керувалася Комісія та третя особа, абсолютно не враховані інтереси дитини. У ньому відсутні посилання на фактичні обставини, які мають істотне значення при вирішенні даного спору. Зі змісту листа, його складено на основі формального ставлення третьої особи та Комісії до завдань, що стоять перед ними, а саме щодо дій виключно в інтересах дитини. Так, в документі відсутні посилання на конкретні фактичні обставини, докази, які б підтверджували недоцільність надання висновку і погодження порядку участі позивача у спілкуванні з сином. Суд враховує, що позивач має постійну роботу, є директором КЗ КОР «База спецмедпостачання», що підтверджується довідкою від 01.05.2023 року № 1-Д. Акт обстеження умов проживання батька, складеного 20.06.2023 працівниками Служби у справах дітей Вишневої міської ради Бучанського району, свідчить про те, що за місцем проживання позивача створено належні умови для проживання дитини: в квартирі зроблений сучасний, є окреме ліжко для сну та відпочинку дитини, розвиваючі книжки та іграшки. Крім цього, на переконання суду, позиція органу опіки та піклування суперечить інтересам дитини, оскільки, у зв`язку з не погодження способу участі батька у вихованні сина, не забезпечується право дитини на належні та рівні умови спілкування з обома батьками. З огляду на вказане, суд вважає за необхідне відступити від рекомендацій органу опіки та піклування. Верховний Суд наголошує, що визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, необхідно надавати системну оцінку фактам та обставинам кожної конкретно взятої справи, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд має враховувати, у першу чергу, інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану. За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ст. 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Пунктом 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з п. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до чч. 1 - 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Частинами 1 та 2 ст. 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07.12.2006 № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07.08.1996, § 78). Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частини 1, 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» містять імперативні норми, відповідно до яких дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи встановлено, що між сторонами існують тривалі напружені конфліктні відносини, які носять особистий характер, у зв`язку з даними обставинами загострились взаємовідносини і така ситуація не дає можливості мирним шляхом вирішити питання порядку спілкування з дитиною, який мав би влаштовувати кожну із сторін, що зумовлює вирішення даного питання в судовому порядку, дані конфліктні відносини вочевидь не сприяють позивачу у реалізації можливості регулярно спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Проте жодних обставин, які б свідчили про негативну поведінку батька відносно дитини, судом не встановлено. Напротивагу чому активна поведінка батька, а саме: звернення до суду з позовом про визнання батьківства, звернення з цим позовом про визначення способів та усунення перешкод в участі батька у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, звернення до Служби у справах дітей Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про проведення обстеження його житлово-побутових умов, а також участь у засіданні комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, свідчить про те, що незважаючи на те, що сторони не проживають разом, мають досить напружені стосунки між собою, відповідач має намір та бажання спілкуватися зі своїми сином, брати участь у його вихованні та житті, на що має право на рівні з матір`ю. Перешкоджання позивачеві у спілкуванні з дитиною з боку відповідача беззаперечно порушують його права в частині рівності таких прав на участь у вихованні сина та спілкуванні з ним, а тому позовні вимоги в частині зобов`язання позивача не чинити таких перешкод підлягають до задоволення. Суд зауважує, що право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає його інтересам. Між тим з батьків, хто проживає окремо і дитиною має існувати постійний, систематичний контакт. Таке спілкування буде сприяти повноцінному вихованню дитини, її розвитку, оскільки спілкування дітей з батьками служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Діти мають рости під опікою і відповідальністю обох батьків, а тому участь позивача у вихованні дитини, спілкуванні між ними не лише забезпечить виконання батьківських прав позивача, а буде відповідати і інтересам дитини. З урахуванням вищевикладеного, на підставі наявних у справі доказів, приймаючи до уваги те, що в добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо визначення порядку спілкування з дитиною, а також беручи до уваги дослідивши наявні у справі докази, враховуючи рівні права батьків на участь у вихованні дитини та виходячи з інтересів дитини і вимог статей 157, 158 СК України, суд, врахувавши інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, вік дитини на час вирішення цього питання, режим її розпорядку дня, дійшов висновку про часткове задоволення позову та визначення судом способу спілкування батька з дітьми, дотримуючись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дітей. Визначений судом спосіб участі у вихованні та спілкуванні дитини з батьком у формі встановлення порядку спілкування відповідає інтересам дитини, сприятиме уникненню між сторонами конфліктів, забезпечить спокійний психологічний розвиток та зростання дитини, створить умови для виконання батьком, який проживає окремо, обов`язку на виховання дитини та здійснення його права на особисте спілкування із донькою, відповідатиме вимогам чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини. Саме такий спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з ним у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків, так і дитини, а також є достатнім для забезпечення участі батька у процесі вихованні дитини. Суд вважає, що встановлюючи порядок побачень батька з сином слід враховувати інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своєю дочкою. При цьому, суд також враховує, що право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування малолітньої дитини з батьком відповідає її інтересам. Суд наголошує, що для дитини вкрай важлива комунікація батьків у спілкуванні між собою в питаннях виховання останньої, що батьками, як встановлено судом, не здійснюється. Суд звертає увагу сторін на те, що саме батьки несуть відповідальність по відношенню до малолітньої дитини, та саме вони повинні докласти усіх зусиль для того, щоб у їх дитини виникало прагнення бути як із мамою, так і з батьком. З урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини. ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial