Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

05.06.2023 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулася із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 29.05.2023 року було здійснено виїзд за адресою проживання відповідачів та дітей з метою контролю додержання прав та інтересів дітей. У квартирі [ADDRESS] було виявлено батьків до [PERSON] , [PERSON] , які перебували у стані алкогольного сп`яніння. На момент комісійного виїзду були порушені санітарно - гігієнічні умови, безлад, низький рівень гігієни дітей, присутній неприємний запах. За результатом виїзду були складені відповідні акти. З метою вжиття невідкладних заходів дітей було доставлено до КНП «МКЛ №2» ОМР. Розпорядженням №192 від 29.05.2023 року було відібрано малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 12 червня 2023 року відкрито провадження у справі. 12.07.2023 року від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, в якому останні визнали вину по вказаному інциденту, надали документи, які підтверджують вжиття заходів, направлених на приведення у відповідність санітарно - гігієнічних умов та власної належної поведінки, висловили активну позицію щодо повернення дітей. У судове засідання, яке призначене на 10.08.2023 року учасники справи не з`явилися. Представник позивача надав заяву, в якій не наполягав на відібранні дітей, оскільки батьки вжили необхідних заходів для забезпечення прав та інтересів дітей, просив справу розглянути у його відсутність. Представник відповідачів та відповідачі надали заяву, в якій просили справу розглянути у їх відсутність. Представник третьої особи надав заяву, в якій не наполягав на відібранні дітей, просив справу розглянути у його відсутність. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] є батьками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Вказані особи проживають у квартирі [ADDRESS] . 29.05.2023 року було здійснено виїзд за адресою проживання відповідачів та дітей з метою контролю додержання прав та інтересів дітей. У квартирі [ADDRESS] було виявлено батьків до [PERSON] , [PERSON] , які перебували у стані алкогольного сп`яніння. На момент комісійного виїзду були порушені санітарно - гігієнічні умови, безлад, низький рівень гігієни дітей, присутній неприємний запах. За результатом виїзду були складені відповідні акти. З метою вжиття невідкладних заходів дітей було доставлено до КНП «МКЛ №2» ОМР. Розпорядженням №192 від 29.05.2023 року було відібрано малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В подальшому, усі недоліки, які були виявлені під час складання акту 29.05.2023 року були виправлені, житлове приміщення приведене у належний стан, санітарно - гігієнічні умови приведені у належний стан, що підтверджується актами обстеження місця проживання, які складені повторно. Діти відповідачів на даний час навчаються у 2 та 5 класі у Одеській ЗОШ №58, що підтверджується довідками №92, 93 від 12.06.2023 року. Божена з 21.06.2021 року по даний час є вихованкою Ясла - садку №68, що підтверджується довідкою №01-19/16 від 01.05.2023 року. Відповідно до характеристик зі школи [PERSON] та [PERSON] характеризуються позитивно, добре виховані діти, батьки приділяють належну увагу вихованню сина, підтримують постійний зв`язок із класним керівником, шкільним психологом. Відповідно до довідки №1057 від 09.06.2023 року та №438 від 09.06.2023 мати на наркологічному та психіатричному обліку не перебуває. Мати дітей зареєстрована як ФОП, провадить господарську діяльність, має зареєстроване місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно. До матеріалів справи наданий численний характеризуючий матеріал на батьків, відповідно до якого відповідачі позитивно характеризуються та мають стійкі соціальні зв`язки із іншими мешканцями будинку. Відповідно до статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ст.160 СК України , місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 170 СК України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Ураховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно п.16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи вищевикладені норми законодавства та особу батьків, суд прийшов до висновку, що відібрання дітей насамперед суперечить інтересам дитини, оскільки, незважаючи на деякі складні періоди життя, інтернат не може замінити матір, яка допустила помилку. При цьому, активна участь батьків у відновленні прав на дитину говорить про те, що доля дітей є для них є важливою. Відповідно до п.5 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. У зв`язку із цим суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення в частині повернення дітей тому, з ким вони проживали.

Outcome: dismissed