Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

у серпні 2020 року [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до АТ «Альфа-Банк» про визнання договору іпотеки припиненим. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 23.02.2007 між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» було укладено договір про надання невідновлюваної кредитної лінії № 050/25-948. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вище вказаним кредитним договором між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений Іпотечний договір № 050/1-134 від 23.02.2007. Предметом даного договору іпотеки була передача в іпотеку квартири [ADDRESS] . У зв`язку із невиконанням позивачем своїх зобов`язань банк 10.05.2018 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.08.2018 року у справі № 127/10966/18, яке залишено без змін Вінницьким апеляційним судом, у позові ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено. Зазначає, що відповідач не скористався своїм правом і не звернувся протягом строку позовної давності про стягнення предмету іпотеки. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.09.2020 року позовну заяву [PERSON] передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 10 січня 2023 року відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 40). У підготовче засідання учасники справи не з`явилися, з будь-якими клопотаннями не зверталися. Відповідач АТ «Альфа-Банк», явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відзив на позов до суду не надіслали. Ухвалою від 19 червня 2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 45). У судовому засіданні сторони відсутні. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 23.02.2007 між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», який змінив своє найменування на АТ «Сенс Банк», та [PERSON] укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 050/25-948 згідно з яким кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості окремими частинами зі сплатою 13% річних та комісії за видачу готівки з позичкових рахунків в розмірі 0,5 процентів в межах максимального ліміту заборгованості 15 000 доларів США. Погашення траншів кредиту буде здійснюватися щомісячно до 10 числа, починаючи з березня 2007 рівними частинами в сумі 84,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення заборгованості в сумі 48 доларів США по 10 січня 2022 року на умовах, визначених цим Договором (а.с. 7). В якості забезпечення виконання Основного зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, 23.02.2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», який змінив своє найменування на АТ «Сенс Банк», та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є майновими поручителями за Договором кредиту за зобов`язаннями позичальника - [PERSON] , укладено Іпотечний договір № 050/1-134, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновим І.А. і зареєстрований в реєстрі 23.02.2007 за № 365 (а.с. 15). Відповідно до п.1.1. ст. 1 Договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , розміщеному на земельній ділянці, яка не є власністю іпотекодавця і передана іпотекодавцю, як нематеріальний об`єкт на праві спільного користування земельною ділянкою в багатоквартирному житловому будинку. Вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 252 500 гривень (п. 1.3). Статтею 3 передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем умов, визначених п.п. 2.1.1. - 2.1.10. (2.1.11) цього Договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному п.2.4.4. цього Договору. У разі невиконання або неналежного виконання позичальником Основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 4.1 ст. 4). У п. 6.3 статті 6 оспорюваного іпотечного договору, передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення Основного зобов`язання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку». Згідно ст. 612 ЦК України 1. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 2. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Як вбачається з матеріалів справи у зв`язку із невиконанням позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором ПАТ «Укрсоцбанк» 10.05.2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором на надання невідновлювальної кредитної лінії № 050/25-948 від 23.02.2007 у сумі 15000,00 доларів США. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.08.2018 року в справі №127/10966/18, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 07.05.2019 року, в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, суд зазначає, що згідно зі ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, за якою зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У силу ст. 1054 ч. 1, 2 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Частиною першою ст. 33 Закону України «Про іпотеку», визначено, що у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодрежатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього закону У відповідності до частини третьої статті 33 цього ж Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ст.37 Закону). Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви не може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання, і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Аналіз статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв`язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України дає підстави для висновку, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за договором позики і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за договором позики і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2021 року в справі № 638/12564/17 (провадження № 61-13821св20). Враховуючи наведене суд дійшов висновку про відсутність підстав для припинення правовідносин, що виникли між сторонами на підставі укладеного між ними договору іпотеки. Положеннями статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Будь-яких конкретних правових доказів, які б давали суду правові підстави для задоволення позовних вимог саме з підстав, викладених стороною позивача в позові, суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed