Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

27.02.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Кетрисанівської сільської ради, про визначення місця проживання дітей. Позовна заява мотивована тим, що сторони є батьками дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами не було офіційно укладено. Відповідач, вирішивши, що подальше спільне проживання не є для неї можливим, маючи протилежні з позивачем погляди на шлюб і сім`ю, зібрала речі та розірвала стосунки, лишивши дітей на позивача. З того часу відповідач дітьми не цікавиться та її місцезнаходження позивачу невідоме. Вказує, що обидві доньки проживають разом з позивачем, навчаються за місцем фактичного проживання, мають друзів, прихильні до батька та бажають проживати разом з ним. Позивач має постійне місце роботи та сталі прибутки, утримує доньок, створив всі необхідні умови для нормального фізичного та психічного розвитку дітей. Діти повністю забезпечені продуктами харчування, сезонними речами, навчальними матеріалами та матеріалами для проведення дозвілля. За весь час проживання доньок з позивачем, відповідач не приймала участі у освітньому процесі дітей. Функції з організації надання медичної допомоги дітей та здійснення їх медичного супроводу здійснює батько. Крім того, відповідач не спілкується з доньками, про їх життя та здоров`я, освіту та духовний розвиток не піклується, не цікавиться вказаними сферами їх життя, будь-якої фінансової допомоги на утримання дітей не надає. Наразі виникли питання соціального характеру, які стосуються соціального захисту неповнолітніх дітей і полягають у забезпеченні їм повноцінного розвитку, соціального та матеріального забезпечення, що стає можливим лише з визначенням їх місця проживання з батьком та подальшої реєстрації за місцем фактичного проживання. З урахуванням зазначеного, позивач просив визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з їхнім батьком - [PERSON] , за адресою постійного місця проживання та реєстрації батька: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 03.03.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с.17-18). Ухвалою суду від 18.04.2023 року зобов`язано Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Кетрисанівської сільської ради надати до Бобринецького районного суду Кіровоградської області в строк до 17.05.2023 року письмовий висновок щодо розв`язання спору. Цією ж ухвалою продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на тридцять днів (а.с.54-55). Ухвалою суду від 21.06.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.97-98). Позивач позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник третьої особи не заперечила проти задоволення позову. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити (а.с.93, 113). Частиною ч.ч. 1, 4 ст.206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнала позов, про що подала до суду окрему письмову заяву про визнання позову, і визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вбачає наявність законних підстав для визнання відповідачем позову. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши надані докази, в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§76). У §54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах». Судом встановлено, що від спільного проживання сторони мають малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.9, 10). Судом встановлено, що на час розгляду справи в суді діти проживають разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 28.02.2023 року №1.1-17/156/1 (а.с.27). За місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно, що підверджеється характеристикою Кетрисанівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 28.02.2023 року №1.1-17/157/1 (а.с.28). Як встановлено з копій довідок військової частини [NUMBER] від 14.05.2023 року №383, [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] м. Миколаєва за призовом та в період з 05.05.2023 року по 27.06.2023 року брала участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України на території Донецької області (а.с.88, 141). Згідно з висновком органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Кетрисанівської сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кетрисанівської сільської ради 28.04.2023 року №165, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с.72-74). У висновку зазначено, що діти тривалий час проживають спільно з батьком, який створив належні умови для всебічного розвитку доньок, займаєтьмся їх вихованням та утриманням, а мама дітей не виявляє бажання щодо спільного проживання з дітьми. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідач визнала позов та йоговизнання прийняте судом, а також те, що позивач займається вихованням та утриманням доньок, піклується про них, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, суд вважає, що на даний час проживання малолітніх доньок з батьком, які фактично проживають з ним, буде відповідати інтересам дітей. Таким чином, враховуючи перш за все інтереси дітей, суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання дітей з батьком є обґрунтованими та доведеними. Крім цього, визначення місця проживання дітей разом з батьком, не позбавляє матері права на особисте спілкування з доньками та прийняття участі у їх вихованні. Разом з тим, необхідно зазначити, що діючим законодавством передбачено визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, а не визначення місця проживання дитини за певною адресою місця проживання батька, яка може змінюватись, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.

Outcome: partial