Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати недійсним Договір довічного утримання (догляду), укладений 23 березня 2016 року між [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Шефель Денисом Сергійовичем та зареєстрованим за №358. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом та правонаступником [PERSON] , померлої [INFO] . Зазначає, що спадщина ним прийнята у встановленому законом порядку шляхом подачі відповідної заяви про прийняття спадщини, на підставі якої приватним нотаріусом ХМНО Ярмак О.О. заведено спадкову справу №9/2017, яка зареєстрована в спадковому реєстрі за №61506579 від 06.11.2017 року. З квітня 2016 року та до смерті [PERSON] проживала у квартирі позивача за адресою: [ADDRESS] та повністю знаходилась на його утриманні, він піклувався та доглядав за нею, забезпечував їй медичний нагляд та лікування, після смерті поховав її за власні кошти. В подяку за турботу й піклування остання заповіла позивачу все належне їй на день смерті майно. За життя в січні 2016 року, будучи самотньою, літньою та хворою людиною, що не мала підтримки від дітей та близьких та коштів для гідного існування, [PERSON] , перебуваючи на лікуванні в Харківській міській лікарні №3 з приводу загострення гіпертонічної хвороби, познайомилась з відповідачами [PERSON] та [PERSON] .. Скориставшись тим, що [PERSON] перебуваючи в лікарні знаходиться в розгубленому та безпорадному стані, повністю самотня, її ніхто не відвідує та не підтримує, останні запропонували їй допомогу та впевнили, що будуть про неї дбати та піклуватися, допомогами по господарству, коли вона вийде з лікарні; приведуть її квартиру в належний стан, будуть допомагати сплачувати платежі, забезпечать медичною допомогою та ліками, продуктами харчування, за що вона залишить їм у спадок належну їй на праві власності однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачки запропонували [PERSON] надати їм довіреність, щоб допомогти розібратися з комунальними рахунками за її квартиру, на що [PERSON] погодилась та 26.02.2016 року відповідачі забрали її з лікарні та відвезли до приватного нотаріуса Шефель Д.В., де остання видала відповідачам довіреність на представництво її інтересів та ведення справ. Довіреність була потрібна відповідачам, щоб вирішити питання з боргами за комунальні послуги, оскільки через несплату останніх на квартиру було накладено арешт виконавчою службою, що унеможливлювало укладання Договору довічного утримання. Повернувши [PERSON] до лікарні відповідачі зникли та з`явилися через декілька тижнів, наголосивши, що для того, щоб про неї дбати, треба підписати договір. 23.03.2016 року відповідачі забрали [PERSON] з лікарні, де вона знаходилась на стаціонарному лікуванні в період з 20.01.2016 року до 22.04.2016 року й відвезли до приватного нотаріуса ХМНО Шефель Д.С., де вона підписала оскаржуваний договір. Вказує, що при підписанні договору, [PERSON] в силу похилого віку в повній мірі не усвідомлювала про що йдеться річ. Остання хотіла насамперед отримати піклування та сторонній догляд, оскільки в силу свого віку й фізичного стану їй було важко самостійно робити багато побутових речей. Вказує, що відповідачі ввели її в оману стосовно умов договору, а саме своїх обов`язків за договором та його наслідків, запевняючи, що будуть піклуватися про неї й доглядати, а саме допомагати по господарству, прибиратися, відвідувати, супроводжувати у лікарню, купувати ліки та їжу, матеріально допомагати, зокрема, сплачувати комунальні платежі, натомість [PERSON] буде проживати у своїй квартирі, а потім залишить їм цю квартиру у спадок. Під впливом помилки щодо істотних умов оскаржуваного договору [PERSON] в присутності нотаріуса підписала даний договір, після чого відповідачі повернули її до лікарні та приїхали до неї тільки через два тижні, забрати з лікарні відмовили, поводились нахабно, наголосили, що немає в неї ніякої квартири.22.04.2016 року [PERSON] виписалась з лікарні та самостійно поїхала додому, але замки у дверях були поміняні. Оскільки [PERSON] нікуди було піти, позивач поселив її у свою квартиру за адресою: [ADDRESS] , де остання прожила півтора року та перебувала на повному утриманні позивача. 25.0.4.2016 року у приватного нотаріуса Коршунова Г.П. скасувала довіреність на ім`я відповідачів та отримала свій примірник Договору довічного утримання від 23.03.2016 року, після чого звернулась до органів поліції з приводу прийняття заходів реагування щодо дій відповідачів. 05.05.2016 року позивач з [PERSON] змогли потрапити до квартири та виявили, що вона повністю порожня та знаходилась у непридатному стані, комунальні послуги через заборгованість не надавались. За заявою [PERSON] відкрито кримінальне провадження за ч.3 ст.185 КК України. Також 10.06.2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання з підстав його не виконання відповідачами. В ході розгляду справи остання померла та позивач ухвалою суду від 19.10.2018 року був залучений до участі у справі як правонаступник померлої. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 16.10.2019 року, яке залишено в силі постановою Харківського апеляційного суду від 06.08.2020 року та постановою Касаційного Цивільного суду Верховного Суду України від 25.03.2021 року в позові було відмовлено з підстав недоведеності позивачем невиконання або неналежного виконання відповідачами своїх обов`язків за договором довічного утримання, але зазначено, що позовні вимоги фактично обґрунтовувались незгодою з умовами укладеного Договору довічного утримання, відсутністю волевиявлення на його укладення саме на тих умовах й в той редакції, в якій він був укладений. З огляду на викладене, позивач звернувся з даним позовом до суду з підстави вчинення його [PERSON] внаслідок помилки. Зазначає, що поки [PERSON] проживала у його квартирі, позивач за власні кошти робив ремонт у її квартирі. Також позивач вказує, що в судових засіданнях, даючи пояснення, [PERSON] наголошувала, що перебуваючи у нотаріуса, вона погано себе відчувала, була втомлена тривалістю перебування там, не змогла прочитати оскаржуваний Договір через те, що він був надрукований дуже малим шрифтом, що вона не розуміє досконало української мови, в окулярах, що надали відповідачі, вона нічого не бачила. Також померла заперечувала щодо отримання грошей у розмірі 20 000 гривень як одноразове грошове утримання. [PERSON] уклала з [PERSON] , чоловіком співвідповідачки, договір купівлі-продажу частини квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнає повністю як необґрунтований та такий, що позбавлений будь-якого фактичного та правового мотивування, заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Посилається, що позивач не є стороною оспорюваного правочину, а питання дійсності договору довічного утримання (догляду) від 23.03.2016 року ніяким чином не впливає на обсяг спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] , а відтак не порушує суб`єктивні цивільні права або інтереси осіб, які успадкували вказану спадщину, у тому числі й не порушує права або інтереси позивача [PERSON] .. Крім того зазначає, що будь-яких належних та допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного договору довічного утримання (догляду) [PERSON] помилялася, позивачем не надано. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачем подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому наполягав на порушенні своїх прав оспорюваним правочином, а також помилки [PERSON] щодо істотних умов вчиненого правочину, а не щодо його наслідків. Також вважає, що строк позовної давності не сплив. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 16.11.2021 року, після усунення позивачем допущених недоліків заяви, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.11.2022 року закрито підготовче провадження у справі та її призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.12.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Відповідачі в судове засідання неодноразово не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Треті особи в судове засідання не з`явились, про розгляд повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність нез`явившихся осіб за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оглянувши матеріали справи 638/9782/16-ц та прослухавши аудіо-запис судового засідання у вказаній справі, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи і докази, надані до суду. Так, пунктом 1 ч. 2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставам виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За правилами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. При цьому недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Статтею 746 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку (квартирі), здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, забезпечення медичною допомогою, забезпечення харчуванням. Відповідно до частини першої статті 749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Статтею 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16) зроблено правовий висновок, що «відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Встановлено, що 23 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність [PERSON] , [PERSON] по частині кожній належної їй на праві приватної власності квартири [ADDRESS] , а останні зобов`язались забезпечувати [PERSON] утриманням довічно на умовах цього договору. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №271266569 від 19.08.2021 року частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на праві спільної часткової власності. Також частина вказаної квартири на праві спільної часткової власності належить [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою №271270866 від 19.08.2021 року. [INFO] [PERSON] померла, за життя склавши заповіт 07.07.2016 року на ім`я [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, зазначаючи про недійсність вчиненого померлою Договору довічного утримання (догляду), позивач - спадкоємець за заповітом [PERSON] посилався на те, що остання не мала наміру на його укладення саме на тих умовах, що прописані у договорі. Натомість [PERSON] в силу похилого віку в повній мірі не усвідомлювала істотні умови укладеного правочину. Остання хотіла насамперед отримати піклування та сторонній догляд, що не було передбачено умовами Договору довічного утримання (догляду). Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що за умовами укладеного договору [PERSON] і [PERSON] зобов`язалися довічно утримувати [PERSON] , тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які [PERSON] самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами тощо. Сторони домовились, що утримання оцінюється сторонами за спільною згодою в розмірі 700 грн на місяць, які будуть щомісяця надаватися [PERSON] шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку. Крім зазначеної суми, [PERSON] і [PERSON] зобов`язалися щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені. Кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно надаватись [PERSON] шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку. У випадку зміни тарифів на вищезазначені послуги [PERSON] зобов`язалася письмово повідомити про це [PERSON] і [PERSON] протягом 5 днів з дня отримання нею квитанцій з новими тарифами. У випадку несвоєчасного повідомлення [PERSON] про зміну тарифів, [PERSON] і [PERSON] не несуть відповідальності за виникнення заборгованості за відповідний місяць по сплаті комунальних послуг. Сторони домовилися, що у випадку виникнення в майбутньому потреби забезпечення [PERSON] іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, остання самостійно, на свій розсуд, несе всі витрати на ці види забезпечення в межах грошового утримання, передбаченого цим договором, згідно обумовлених сум. [PERSON] і [PERSON] зобов`язалися здійснити поховання [PERSON] після її смерті або компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання останньої самостійно через поважні причини (п. 7 Договору). Сторони договору домовилися, що грошове утримання буде щомісячно виплачуватись, починаючи з моменту укладення договору до 10 числа поточного місяця поштовим переказом з доставкою додому за адресою: [ADDRESS] , або на рахунок банківської установи, або готівкою на руки під розписку. У випадку зміни способу отримання щомісячного грошового утримання [PERSON] зобов`язана вчасно (за п`ятнадцять днів до сплати наступного платежу ) в письмовій формі повідомити про це одного з набувачів за адресою: [ADDRESS] , або за адресою: [ADDRESS] . Сума грошового щомісячного утримання підлягає індексації та нараховується щорічно в лютому місяці чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики України. Несвоєчасна сплата індексації не є порушенням істотних умов договору (пункт 8 договору). Одноразове грошове утримання визначене сторонами за спільною згодою у розмірі 20 000 грн, яке [PERSON] отримала повністю від [PERSON] і [PERSON] в рівних частках від кожної перед підписанням договору. Одноразове грошове утримання не підлягає перегляду та не індексується, надається [PERSON] для забезпечення себе всім необхідним для повноцінного життя (пункт 9 договору). При надходженні грошового переказу на поштове відділення за місцем проживання [PERSON] відповідно до пунктів 7, 8 цього договору, зобов`язання [PERSON] і [PERSON] за відповідний місяць вважаються виконаними в повному обсязі (пункт 11 договору). [PERSON] і [PERSON] гарантують, що [PERSON] залишає за собою довічне право на проживання у квартирі. [PERSON] не має права вселяти та реєструвати в квартиру інших осіб (пункт 12 договору). При цьому істотними умовами договору вважатимуться вчасна проплата щомісячних платежів і довічне право на проживання [PERSON] у вказаній квартирі. Разом з правом проживання в квартирі, [PERSON] приймає на себе обов`язок її зберігання та підтримання в належному стані та несе повну відповідальність за шкоду, спричинену її діями третім особам в процесі використання квартири для свого проживання (пункт 14 договору). Із матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір було укладено у приватного нотаріуса в присутності сторін договору. Договір містить власноручно виконані підписи сторін договору, а саме відчужувача [PERSON] та набувачів [PERSON] і [PERSON] , а також підпис та печатку нотаріуса, яким вчинено нотаріальну дію щодо посвідчення договору. Крім того, у пункті 31 сторони засвідчили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] не визнані недієздатними чи обмежено недієздатними, не страждають на психічний розлад, не вживають наркотичні засоби, токсичні речовини тощо, не стоять на обліку психоневрологічних та наркологічних закладах тощо, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їхній внутрішній волі, умови договору зрозумілі, відповідають реальній домовленості сторін, текст цього договору прочитано і схвалено ними до його посвідчення, договір не приховує іншого правочину і спрямований на настання наслідків які обумовлені у ньому (п. 28 Договору). Сторони підтверджують, що вони однаково розуміють значення, умови правочину та правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Встановлення дійсних намірів кожної із сторін правочину було здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Текст договору до підписання прочитаний сторонами вголос, кожною окремо. Після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що його зміст повністю відповідає їх дійсним намірам (пункт 33 договору). У вступній частині вказаного договору зазначено, що сторони уклали цей договір, діючи добровільно та перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, без будь-якого примусу і погроз, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). З огляду на викладене, приймаючи до уваги встановлені обставини, суд доходить висновку, що [PERSON] розуміла природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором довічного утримання (догляду) та наслідки вчинення цього правочину. Судом враховані надані медичні документи, що свідчать про наявність у [PERSON] хвороби та перебування на лікуванні, а також взято до уваги вік останньої, однак такі обставини не спростовують висновок про те, що на момент укладення договору [PERSON] мала повну цивільну дієздатність. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази того, що в день вчинення правочину чи напередодні його укладення, остання перебувала під впливом лікарських засобів, які б зумовили неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину та вплинули на її волевиявлення. Суд зазначає, що з`ясування таких обставин, як вік [PERSON] та її стан здоров`я, без доведення наявності такої вади волі як помилки саме в момент укладення оспорюваного правочину, не можуть бути достатніми підставами для визнання такого договору недійсним. Також звернення [PERSON] до відділу поліції та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом крадіжки особистого майна останньої за адресою: [ADDRESS] не спростовують зазначених вище висновків суду. Крім того, за життя [PERSON] не зверталась до суду із позовом про визнання укладеного Договору довічного утримання (догляду) недійсним з будь-якої підстави, остання лише подала позов щодо розірвання укладеного з відповідачами договору через невиконання його умов останніми. [PERSON] за життя предмет позову не змінювала та на нікчемність окремих умов договору довічного утримання не посилалась, що встановлено судовими рішеннями у цивільній справі 638/9782/16-ц. Під час розгляду справи за позовом про розірвання Договору довічного утримання (догляду) від 23.03.2016 року [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог не посилалась на обставини, які свідчать про помилку останньої щодо прав та обов`язків сторін укладеного правочину. Не зазначала їх і у своїх усних поясненнях, наданих в судовому засіданні 24.01.2016 року у справі 638/9782/16-ц, досліджених судом під час розгляду даної справи. Натомість остання підтвердила, що уклала договір з відповідачами в присутності нотаріуса, за умовами якого останні зобов`язались допомагати їй, за що [PERSON] повинна була їм віддати квартиру. Також підтвердила, що договір їй було прочитано нотаріусом, який в подальшому нею підписано власноручно. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи Стороною позивача не надано на протязі часу розгляду справи належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення позовних вимог. Усі доводи, наведені позивачем, неспроможні та спростовуються вищезазначеним. Крім того, в судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані в якості свідків [PERSON] та, [PERSON] . Так, свідок [PERSON] повідомила суду, що є ріелтором з нерухомості, з позивачем має спільних знайомих, спілкувалась з ним з приводу продажу квартири по [ADDRESS] . Також вказує, що з позивачем має товариські відносини, більше спілкувались телефоном. З відповідачами у справі особисто не знайома. Ситуація по [PERSON] відома зі слів [PERSON] .. Бачила останню коли приходила показувати квартиру позивача для продажу. Знає, що [PERSON] постійно проживала разом із [PERSON] з 2016 року по [ADDRESS] до моменту смерті у 2017 року, який піклувався про неї. Зі слів [PERSON] [PERSON] уклала договір довічного утримання та не могла потрапити додому, він намагався їй допомогти повернутись у квартиру. Відносини між [PERSON] та [PERSON] були добрі. З показів свідка [PERSON] вбачається, що він знайомий з [PERSON] з 1994-1995 років. [PERSON] бачив у квартирі позивача по [ADDRESS] , розмовляв з нею. Знає, що [PERSON] познайомився з останньою та допомагав їй. Позивач звертався до свідка по допомогу як провізора. Зі слів [PERSON] свідку відомо, що у останньої була квартира, куди не могла зайти фізично. Розповідала, що підписувала документ, жінки обіцяли доглядати її, платити за житло, а потім з`ясувалось, що квартира не її. [PERSON] жалілася, що не хоче спілкуватись з ними, тому що вони її обманули. Також свідок зазначив, що [PERSON] ледве пересувалась по квартирі, сама жити не могла, [PERSON] доглядав за нею. Разом із тим, покази свідків, допитаних в судовому засіданні, не є належними доказами, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування, а тому не приймаються до уваги судом під час вирішення питання щодо дійсності оспорюваного правочину. Отже, матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду достатньо достовірних та належних доказів в розрізі положень статей 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог про визнання недійсним Договору довічного утримання (догляду) від 23.03.2016 року. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі за його недоведеністю, а тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed