Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

ОБСТАВИНИ СПРАВИ: 06.01.2023 року в Турківський районний суд Львівської області з позовною заявою звернувся [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час спільного проживання, в якій просить встановити факт проживання ним та відповідачкою [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), однією сім`єю без шлюбу в період часу з 01.06.2013 року по 01.12.2022 року; визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51.8 кв. м спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживали без шлюбу: позивача [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] і відповідачки [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] та здійснити поділ вказаної квартири, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку квартири загальною площею 51.8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2022 року у провадження судді Турківського районного суду Львівської області Ференц Р.І. передана дана справа. Предметом позову є про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час спільного проживання. Зазначений спір відповідно до вимог ст.19 ЦПК України належить до компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, оскільки ч.1 ст.19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності. Згідно з ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» (абзац перший пункту 41, пункт 42), перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №911/2390/18 (провадження №12-73гс20). З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору. Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Підсудність є розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду. Територіальна підсудність є підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа. Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання, місце заподіяння шкоди, місце знаходження майна, місце розгляду первісного позову тощо. Оскільки в Турківський районний суд надійшов спір про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час спільного проживання, який не відноситься до справ, які згідно з ч.4 ст.274 ЦПК України підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, враховуючи ціну позову, яка не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, значення справи для сторін, обсяг та характер доказів у справі, вважаю, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ СТОРІН ПО СПРАВІ. Позиція особи, яка звернулася із заявою в суд. Позивач свої позивні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачкою познайомилися 27.05.2013 року на дні народження наших спільних друзів і між ними зав`язалися відносини, які в подальшому переросли в почуття кохання і з 01.06.2013 року вони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, який можуть підтвердити свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , проживали спочатку на квартирі, яку винаймали у [ADDRESS] , на якій проживали до вересня 2015 року, після чого переїхали проживати у житловий будинок матері позивача за адресою [ADDRESS] . В будинку матері позивача сторони проживали до серпня 2022 року, після чого, після приїзду матері позивача, після сварки відповідачки і матері позивача, відповідачка і позивач пішли проживати на квартиру за адресою [ADDRESS] , яку придбали за спільні кошти 11.08.2022 року в громадянки [PERSON] , вартість якої становила 300000 грн. Договір купівлі-продажу квартири було оформлено на відповідачку, оскільки наш шлюб офіційно зареєстровано не було і в подальшому право власності вказаної квартири було зареєстровано також на відповідачку. Оскільки в придбаній квартирі був незадовільний ремонт, позивач за власні кошти придбав у квартиру меблі, побутову техніку, зробив ремонт квартири, внаслідок чого вартість квартири зросла і на день звернення в суд становить 331715,50 грн. Від проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторони по справі мають одну спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . На час звернення в суд позивач зазначає, що відносини в сім`ї погіршилися, оскільки позивачу стало відомо про подружню зраду відповідачки, внаслідок чого відповідачка вимагає від позивача, щоб позивач виселився з спірної квартири, оскільки вона хоче її продати та виїхати на проживання в Чеську Республіку, так як має там іншого мужчину, з яким познайомилася та проживала, будучи на заробітках. Позивач вважає, що хоч і проживає на даний час з відповідачкою за однією адресою, але сімейних стосунків не підтримує приблизно чотири місяці, добровільного поділу майна з відповідачкою домовитися не вдалося, у зв`язку з чим вимушений звернутися в суд з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, оскільки на час звернення в суд між позивачем та відповідачкою існує спір щодо поділу майна, набутого за час спільного проживання, тому просить позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач додатково пояснив, факт спільного проживання без реєстрації шлюбу підтверджують спільні сімейні фотографії, де зафіксовані події народження і хрещення спільної дитини, він і відповідачка були працевлаштовані, працювали, отримували дохід, у відповідачки було важке матеріальне становище, були нею отримані кредити в банку «Анісія», існували заборгованості по магазинах в м.Турка, у зв`язку з чим було вирішено, що бюджетом займатися буде позивач. У 2018 році спільно, за сприяння позивача, зверталися за консультаціями в медичні установи у зв`язку з вагітністю відповідачки, а в подальшому при народженні дитини, оскільки були певні проблеми, за що його мати здійснювала грошові перекази на користь відповідачки в розмірі 500 євро. Вважає, що з відповідачкою, за час її перебування на заробітках за кордоном, виникали конфлікти через те, що їй не подобалося те, що він забагато контролює її дітей, заставляє буди вдома, і такі конфлікти виникли після придбання квартири. Позиція представника позивача адвоката Канарєєва І.О., який підтримав позицію позивача, додатково пояснив, що оскільки стороною позивача надано докази встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у зв`язку з чим така вимога підлягає до задоволення, і як наслідок просив задовольнити вимогу стосовно поділу майна, набутого за час спільного проживання як спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживали без шлюбу. Позиція відповідача. Відповідачка забезпечила представництво своїх інтересів при допомозі участі у справі свого представника, будучи повідомленою про місце, дату та час розгляду справи належним чином, в судових засіданнях участі не приймала. Позиція представника позивачки адвоката Кравчука І.П., який заперечив висунутий позов, просив в задоволенні позву відмовити, оскільки зазначив, що відносини між сторонами по справі не носили притаманний подружжю характер, саме по собі періодичне спільне проведення часу не свідчить, що сторони були подружжям, народжена спільна дитина не може бути обґрунтуванням наявності притаманних подружжю відносин між сторонами по справі, якби сторони один одного вважали подружжям, то їм ніщо не заважало за 9 років укласти шлюб у встановленому законом порядку, а тому позивач видає себе за законного чоловіка. Окрім цього представник вказав, що позивач жодних коштів в спірну квартиру не вкладав, доказів тощо, що квартиру було придбано внаслідок спільної праці сторін матеріали справи не містять. Заяви (клопотання) учасників справи. 06.01.2023 року позивачем подано позовну заяву встановлення факту проживання однією сімє`ю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час спільного проживання. 06.01.2023 року позивачем подано заяву про забезпечення позову. Представником відповідачки 08.03.2023 року подано відзив. Представником позивача 13.03.2023 року подано клопотання про відкладення судового засідання. Представником позивача 13.03.2023 року подано відповідь на відзив. Представником відповідачки 09.03.2023 року подано клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Представником позивача 17.03.2023 року подано клопотання про приєднання до справи доказів. Представником відповідачки 20.03.2023 року подано заперечення. Представником відповідачки 23.03.2023 року подано клопотання про доручення доказів. Представником відповідачки 05.04.2023 року подано клопотання про витребування доказів. Позивачем 05.04.2023 року подано заяву про виклик свідків. Позивачем 17.04.2023 року подано відповіді на запитання, поставлені у відзиві. Представником позивача 24.05.2023 року подано клопотання про приєднання до справи доказів. Представником відповідачки 14.06.2023 року подано клопотання про поновленні я строку на подання доказів і доручення доказів. Представником відповідачки 14.06.2023 року подано клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Представником позивача 08.08.2023 року подано клопотання про відкладення судового засідання. Представником відповідачки 08.08.2023 року подано заяву про завершення розгляду справи за відсутності відповідачки та її представника. Інших клопотань і заяв від заявника на адресу суду не надходило. Від учасників справи інших заяв і клопотань на адресу суду не надходило. Процесуальні дії у справі. Відповідно до ч.ч.6,7 ст.187 ЦПК України судом 01.02.2023 року отримано відповідь з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, як виконавчого органу реєстрації місця проживання та перебування особи, в компетенцію якого входить реєстрація місця проживання фізичних осіб, щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки. Ухвалою суду від 11.01.2023 року заяву [PERSON] про забезпечення позову до [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час спільного проживання - задоволено частково, застосувоно вид забезпечення позову у вигляді накладенням арешту на нерухоме майно, до часу розгляду цивільної справи по суті та ухвалення відповідного рішення судом по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час спільного проживання накладено арешт на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14.02.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час спільного проживання, відкрито провадження у справі, справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 10.03.2023 року клопотання представника відповідачки [PERSON] адвоката Кравчука П.І. задоволено, вирішено судові засідання проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представника відповідачки. Ухвалою суду від 08.08.2023 року вирішено судові засідання проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів представника відповідачки. Судові засідання про справі було призначено і проведено 14.03.2023 року, 22.03.2023 року, 28.03.2023 року, 05.04.2023 року, 12.04.2023 року, 19.04.2023 року, 17.05.2023 року, 24.05.2023 року, 12.06.2023 року, 28.06.2023 року, 11.07.2023 року, 08.08.2023 року, 23.08.2023 року. Сторони по справі про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином і в передбачений законом порядок, що підтверджується судовою повісткою скерованою на їхнє ім`я, а також телефонограмами. Враховуючи неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч.1 ст.223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно вимог ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному ст.129 ЦПК України, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає. Суд вважає, що немає порушення прав сторін, оскільки справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані щодо своєчасного повідомлення особи про місце і час розгляду справи та якщо не надійшло клопотання про відкладення цього розгляду. Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність сторін по справі, суд враховує практику Європейського суду з прав людини стосовно критеріїв розумних строків, поведінку заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу (рішення у справах «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 року тощо), а також приймаючи до уваги рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» яким наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд прийшов до висновку про розгляд справи на підставі наявних у справі даних і доказів. Окрім цього, як зазначив ЄСПЛ у справі "Каракуця проти України" (заява №18986/06; п.57) суд зазначив, що це є обов`язок зацікавленої сторони виявляти особливу уважність, дбаючи про свої інтереси, та вживати необхідних заходів для отримання інформації про рух своєї справи (Teuschler v. Germany, №47636/99; Sukhorubchenko v. Russia, №69315/01, § 48; Gurzhyy v. Ukraine, №326/03.). Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у п.35 рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Подібна позиція цього суду викладена, також у рішеннях у справах "Олександр Шевченко проти України" (заява N 8371/02, п.27, та "Трух проти України" заява N 50966/99), де суд наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Судом при розгляді даної справи враховано позицію Верховного Суду відображену в п.34 постанови від 12.03.2019 року по справі №910/9836/18 де зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004 року). Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 22.08.2022 року по справі проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, відповідні до них правовідносини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено шляхом дослідження матеріалів справи та отриманням пояснень в судовому засіданні у сторін по справі, що 27.05.2013 року сторони по справі познайомилися і з 01.06.2013 року вони почали проживати спільно без реєстрації шлюбу у квартирі за адресою [ADDRESS] до вересня 2015 року, після чого переїхали проживати у житловий будинок за адресою [ADDRESS] . [INFO] в сторін по справі народилася спільна дитина [PERSON] . Сторони по справі в житловому будинку за адресою [ADDRESS] проживали до серпня 2022 року, після чого пішли проживати на квартиру за адресою [ADDRESS] . Житлова квартира за адресою [ADDRESS] договором купівлі-продажу від 11.08.2022 року була оформлена на відповідачку. Судом також встановлено, що із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час спільного проживання звернувся [PERSON] . В судовому засіданні допитані свідки. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка громадянин [PERSON] пояснив, що зі сторонами по справі знайомий як із сусідами, оскільки проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідачку знає як сусідку з 2015 року по імені [PERSON], по батькові не знає, важко було пригадати свідку прізвище відповідачки, яка зустрічалася з позивачем на ім`я « [PERSON] ». За час проживання відповідачки з позивачем по [ADDRESS] остання займалася городництвом - садила картоплю, буряки. Свідок пам`ятає хрестини дитини сторін по справі а також відмічання рочку дитини. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка громадянин [PERSON] , пояснив, що знає сторони по справі, для свідка позивач є рідним братом, а відповідачку знає як співмешканку брата, позивача по справі. З 2013 року позивач по справі зустрічався з відповідачкою, проживали по [ADDRESS] біля поліклініки, через два роки переїхали сторони по справі в квартиру по [ADDRESS] , де вели спільно господарство - розводили кролики, займалися садівництвом. У сторін по справі народилася дитина [PERSON] , якого свідок є хрещеним батьком. Свідок повідомив, що вагітність і пологи відповідачки по справі були проблемні, у зв`язку з чим позивач разом з відповідачкою разом їздили на консультації до лікарів, їм грошові кошти пересилала мати свідка і позивача по справі - [PERSON] , яка була за кордоном. Свідок підтвердив що сторони по справі спільно відмічали свята, дні народження і хрещення спільної дитини сторін по справі [PERSON] , окремо сторони свідок не бачив. Стосовно ведення спільного бюджету свідок не цікавився в позивача, оскільки розмов щодо фінансових питань не вели. Свідок повідомив, що він дізнався від відповідачки, що сторони мають намір купувати квартиру. 11.08.2022 року свідок, будучи нотаріусом, посвідчував договір купівлі-продажу житлової квартири за адресою [ADDRESS] , власником якої стала відповідачка по справі, водночас не знав, що квартира може купуватися за кошти позивача по справі, водночас брат свідка радився зі свідком як з нотаріусом стосовно купівлі квартири. Допитана в судовому засіданні в якості свідка громадянка [PERSON] , пояснила, що знає сторони по справі, для свідка позивач є рідним сином, а відповідачку знає як свою невістку, пояснила, що в 2013 році її син, позивач по справі, познайомився з відповідачкою, свідок думала, що в сина буде сім`я назавжди. Свідок повідомила, що сторони по справі проживали в квартирі, яку винаймали, а після її поїздки в Іспанію, де перебула в період з 2015 - 2022 роки, сторони пішли проживати в її будинок по [ADDRESS] , де сторони спільно займалися господарством. За час перебування за кордоном на заробітках, свідок пересилала сторонам грошові кошти на проживання, на перекриття даху в її житловому будинку. В 2016 та 2018 роках вона пересилала кошти відповідачці по справі, оскільки остання була вагітна. В 2021 році, коли свідок повернулася додому, відповідачка пішла проживати до своєї свекрухи [PERSON] , а в подальшому пішла проживати в квартиру по [ADDRESS] . Позивач по справі також пішов проживати до відповідачки в квартиру по [ADDRESS] . Повідомила, що жили добре, разом проводили ремонтні роботи, декілька разів відповідачка назвала свідка «мамою». Допитана в судовому засіданні в якості свідка громадянка [PERSON] , пояснила, що знає сторони по справі, для свідка позивач є рідним братом її чоловіка, а відповідачку знає як дружину позивача по справі. Свідок пояснила, що сторони по справі проживали в квартирі по [ADDRESS] біля поліклініки, а в подальшому перейшли проживати в будинок [PERSON] по [ADDRESS] , де були ідеальні грядки у відповідачки, яка добре готувала, і сторони по справі всі релігійні свята проводили разом. Свідку відомо, що позивач працював масажистом. Допитана в судовому засіданні в якості свідка громадянка [PERSON] пояснила, що знає відповідачку, яка проживала у квартирі по [ADDRESS] , має трьох дітей, двоє з цих дітей є внуками старшої сестри свідка. Свідок відчужила житлову квартиру по [ADDRESS] , хотіла це зробити чим подешевше, фактично віддати квартиру, подарувати квартиру, оскільки в неї не було заведено зі своїх брати кошти за квартиру, оскільки кварира призначалася для дітей-сиріт, проте її повідомили, що дешевше буде відчужити квартиру в спосіб купівлі-продажу. Грошових коштів в сумі 300000 грн вона не отримувала, на підписанні договору була присутня, повідомила, що посвідчувала довіреність і складала заповіт. На думку свідка, вважала, що сторони по справі «просто жили», оскільки в сторін по справі є спільний хлопчик. Допитана в судовому засіданні в якості свідка громадянка [PERSON] пояснила, що з відповідачкою по справі знайома як із сусідкою, оскільки проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідачку свідок знає, тому що знає її свекруху [PERSON] . Відповідачка спочатку проживала по [ADDRESS] сама з дівчинкою і хлопчиком, оскільки її чоловік помер, інших чоловіків вона не бачила. Позивача свідок також знає, однак повідомила, що позивач не проживав разом з відповідачкою. Свідку не відомо, чи виходила заміж відповідачка, однак зі слів жителів Турки їй відомо, що сторони разом жили. Допитана в судовому засіданні в якості свідка громадянка [PERSON] пояснила, що знає сторони по справі, для свідка відповідачка є невісткою, яка працювала в Турківській центральній міській лікарні в хірургічному відділенні, позивача знає як особу, з якою зустрічалася відповідачка в 2016-2017 роках. Спільного господарства сторони по справі не вели, боргів не було у відповідачки, відповідачка не мала наміру укладати шлюб з позивачем, позивач також не пропонував укладати шлюб, до позивача, який жив сам в будинку по [ADDRESS] , відповідачка ходила в гості, оскільки проживала у свідка в житловому будинку, свої речі до нього не забирала, оскільки брала речі першої необхідності. Позивач відповідачці ніякої допомоги не надавав, в травні 2022 року відповідачка поїхала на заробітки в Чехію, діти були залишені під нагляд позивачу, за що він отримав 1000 доларів США, оскільки свідку важко було доглядати за усіма дітьми відповідачки. Свідок повідомила, що вона мала довіреність від [PERSON] , займалася збором документів для оформлення документів на квартиру, за квартиру грошові кошти в сумі 300000 грн не платили, квартира була умебльована, було все необхідне для проживання. В судовому засіданні досліджено письмові докази сторін по справі - свідоцтво про народження [PERSON] , квитанції про оплату комунальних послуг за світло і газ, підтверджуючі документи про переказ грошових коштів 06.10.2016 року і 19.05.2018 року, будинкова книжка на зареєстрованих осіб в житловому будинку по [ADDRESS] , світлини-фотографії, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07.12.2021 року, заборонний припис від 20.02.2023 року, інформації про зняття грошових коштів з карткових рахунків [PERSON] , договір купівлі-продажу житлової квартири від 11.08.2022 року, довіреності від 29.01.2022 року, заповіту від 29.01.2022 року. Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази заявника на обґрунтування заявлених вимог, суд вирішує дану справу з врахуванням наступних мотивів та норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановлене законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У Сімейному кодексі України поняттям «сім`я» охоплено склад осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. За приписом ст. 21 Сімейного кодексу України під шлюбом розуміється сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Законом визначено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до положень ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу розглядає суд. Фактичне співжиття осіб, котрі проживають спільно, може бути встановлено виключно рішенням суду. В даній категорії справ суд зобов`язаний досліджувати докази встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Конституційний суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 року у справі №1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01.01.2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом); відсутній спір про право. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; довідки з місця проживання, фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази), докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства, заяви, анкети, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного та ін. тощо. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні ст.74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю. Із роз`яснень, викладених у п. 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11, вбачається, що у подібних спорах необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в т. ч. коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, притаманні наведеному визначенню. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи становлять сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання (постанова Верховного Суду від 23.04.2020 року у справі №686/8440/16-ц, провадження №61-15699св19). Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №695/1732/16-ц, провадження №61-38901св18). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. У постанові Верховного Суду України від 20.02.2012 року у справі №6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, коли було придбано спірне майно. Таким чином, доказуванню підлягає факт проживання жінки та чоловіка разом однією сім`єю, їхня пов`язаність спільним побутом, взаємними правами й обов`язками. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є докази спільного проживання та ведення спільного господарства, наявності у цих осіб спільного бюджету, існування спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків, а також інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, що притаманні подружжю. Особливе місце у доказуванні певних обставин у цій категорії справ займають факти спільних подорожей і відпочинку, спільна присутність на святах, показання свідків. За судовою практикою можна зазначити, що спільні подорож чоловіка та жінки не підтверджують факту спільного проживання, а підтверджує лише наявність відносин як чоловіка та жінки, факт спільного відпочинку та жодним чином не свідчить про наявність про утворення родини та спільність побуту, про наявність взаємних прав та обов`язків між чоловіком і жінкою, які притаманні подружжю. Показання свідків і спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Судовою практикою підтверджено, що лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Щоб встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні цьому поняттю. Тобто, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство - це сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти, мають певні права та обов`язки тобто передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч.1 ст. 69 СІК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм не праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) містить правовий висновок, згідно якого вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки У відповідності до приписів ст.368 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них управі власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці і чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення загального побуту, виконання взаємних прав і обов`язків. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб; розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту)/незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи знесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям. Що стосується вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з 01.06.2013 року по 01.12.2022 року, то судом встановлено наступне. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного. Судом встановлено, а також при юридичній констатації судом факту встановлення проживання сторін по справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з 01.06.2013 року по 01.12.2022 року враховано те, що сторони по справі почали спільно проживати однією сім`єю без шлюбу з 01.06.2013 року. Також судом встановлено, що спільне проживання у сторін по справі тривало до 01.12.2022 року. Судом встановлено, що термін спільного проживання становить більше п`яти років. Факт спільного проживання підтверджено свідками як сторони позивача, так і свідками сторони відповідача, у відображеній інформації про спільну реєстрацію сторін по справі в будинковій книжці по [ADDRESS] , а також інформацією, яка міститися на спільних світлинах-фотографіях сторін по справі і допитах свідків, в заборонному приписі від 20.02.2023 року, в інформації, яка відображена в талонах-повідомленнях єдиного обліку про кримінальне правопорушення, у заявах сторін по справі в правоохоронні органи, у поясненнях сторін по справі в правоохоронні органи, в інформації яка викладена в листі комунальної установи «Центр надання соціальних послуг Турківської міської ради» та в інформації відділення поліції №557/559,574 від 06.03.2023 року. Судом встановлено, що сторони по справі тривалий час проживали спільно за однією адресою - по [ADDRESS] та по [ADDRESS] , збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх особистих речей, зокрема щоденного побутового вжитку. Судом також встановлено, що в період тривалого часу спільного проживання за однією адресою - по [ADDRESS] та по [ADDRESS] , сторони сприймало житло, в кому вони проживали, як своє основне місце проживання, хоча сторони не мали за час спільного проживання такого житла, в якому проживали, в приватній власності, до такого житла відносилися як до власного, оскільки утримували таке житло щоб воно було придатним для проживання, здійснювали систематичні сплати комунальних послуг, здійснювали спільні витрати на його утримання, не призводили до виникнення будь-якої заборгованості. На переконання суду в діях сторін по справі в період часу з 01.06.2013 року по 01.12.2022 року проявилися ознаки спільного ведення домогосподарства, оскільки сторони по справі тривалий час спільного проживали за однією адресою - по [ADDRESS] та по [ADDRESS] , за час проживання забезпечували себе, а також малолітніх і неповнолітніх дітей сім необхідним для життя, на обліку як малозабезпечені не перебували, на обліку як особи, які соціально незахищені не перебували, по мірі можливості займалися городництвом, вирішували питання за спільної згоди витрачання коштів на утримання жила. Факти спільного нерегулярного відпочинку, спільна нерегулярна привселюдна присутність на релігійних святах, на святкуваннях дат спільної дитини, що підтверджено фотознімками і свідками також вказує про факт наявності відносин у сторін по справі як чоловіка та жінки, а також на факт спільного проживання, на факт утворення родини опосередкованого через спільну дитину [PERSON] , про наявність взаємних прав та обов`язків стосовно спільної дитини, які притаманні батькові і матері. Судом також враховано те, що крім власне факту спільного проживання, є необхідність доведення факту наявності в сторін спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. В даному випадку свідок сторони позивача [PERSON] зазначила, що допомагала сторонам по справі, пересилаючи грошові кошти на ремонт, на прожиття, а свідок [PERSON] пояснив, що йому не відомі джерела доходів [PERSON] , який не подав підтверджуючих документів про доходи. Водночас відповідачки доходи підтверджено інформацією Пенсійного фонду України. Також сторонами по справі не подано доказів надання взаємної допомоги, переконливих усних або письмових домовленостей про порядок користування грошовими коштами, житловими приміщеннями, які б засвідчували про реальність сімейних відносин, оскільки ознаками фактичної сім`ї спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Суд прийшов до переконання, що сторони перебували у вказаний період у фактичному, незареєстрованому, неформальному шлюбі, проводили співжиття, оскільки у вказаний період між ними були стосунки як між партнерами по спільному проживанню, не оформлені в установленому порядку як шлюб, в їх свідомих діях відсутні ознаки юридичної визначеності по досягненню мети і поняття шлюбу - історично зумовленим узаконенням суспільної форми людських відносин і які узаконені державою з утвердженням обрядовості відносин, в якому би були чітко визначені права та обов`язки один відносно одного і дітей. Водночас судом враховано те, що позивач по справі не надав чітких та переконливих доказів того, що у сторін був спільний бюджет, існували спільні витрати, проводилося придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків, а також інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, що притаманні подружжю, оскільки подані докази про доходи відповідачки по справі вказували на те, що остання мала постійний дохід, визначений законодавством, який витрачався як відповідачкою, так і позивачем. На переконання суду, самі свідчення свідків не дають підстав для визнання факту проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, оскільки згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12.12.2019 року по справі №466/3769/16-ц). Водночас судом враховано, з врахуванням показань свідків сторін по справі та спільних фотографій в сукупності з іншими доказами, наданими сторонами по справі, що за час спільного проживання сторін по справі [INFO] народився [PERSON] , батьками якого вказано [PERSON] , як батька і [PERSON] , як матір, про що підтверджує свідоцтво про народження видане 30.08.2018 року Турківським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області, яким сторони опікувалися спільно, про що підтверджують свідки сторін по справі, а також про що не заперечують сторони по справі. Вище вказане враховано судом, у зв`язку з чим суд приходить до переконання що позовну вимогу про встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без шлюбу в період часу з 01.06.2013 року по 01.12.2022 року слід задовольнити. Що стосується вимоги про частині визнання квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 51,8 кв. м спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживали без шлюбу за [PERSON] і [PERSON] та здійснення поділу спірної квартири шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири, то судом встановлено наступне. Суд при вирішенні питання про правовий режим спірного майна враховує факт і спосіб придбання сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, час придбання, джерело придбання, а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Також суд враховує те, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували придбання за спільний бюджет спірного майна, наявності у сторін спільного бюджету. Свідчення свідків як зі сторони позивача, так і сторони відповідачки, дають підстави для визнання сторін такими, що проживали однією сім`єю, однак такі свідки зі сторони позивача не підтвердили факту придбання за спільні кошти сторонами по справі спірного майна. Судом при вирішенні питання визнання спірної квартири спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживали без шлюбу та здійснення поділу спірної квартири шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири враховано те, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, не є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, оскільки не надано належних, допустимих та достатніх доказів спільного бюджету, його розміру, що таке майно придбане внаслідок спільної праці сторін по справі, внаслідок спільних трудових зусиль, внаслідок спільних доходів, які об`єднані для набуття спільного майна, яке є предметом спору, а також не надано будь-яких письмових угод якими зафіксовано було б факт спільного придбання такого майна. При вирішенні питання визнання спірної квартири спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживали без шлюбу та здійснення поділу спірної квартири шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири судом також прийнято до уваги і враховано обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці, які підтверджено показами свідків [PERSON] і [PERSON] , а також посвідченими між ними нотаріальними документами. Судом також при вирішення питання визнання спірної квартири спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживали без шлюбу враховано той факт, що сторона позивача не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували наявність такого обсягу спільного бюджету за період часу з 01.06.2013 року по 01.12.2022 року з врахуванням понесених витрат, і джерела його походження, який би давав можливість придбати спільно спірне майно. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без ведення спільного бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на цих обставинах наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Вище вказане враховано судом, у зв`язку з чим суд приходить до переконання що в позовній вимозі про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживали без шлюбу та здійснення поділу спірної квартири шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири слід відмовити. Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується подана заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку часткове задоволення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого за час спільного проживання - про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без шлюбу в період часу з 01.06.2013 року по 01.12.2022 року, і відмові в задоволенні позову в частині визнання квартири спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживали без шлюбу за позивачем і відповідачкою та здійснення поділу вказаної квартири, шляхом визнання права власності на 1/2 ідеальну частку квартири за позивачем. Водночас, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п.29). Також згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Розподіл судових витрат між сторонами. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного. Судові витрати в цій справі складаються з судового збору. Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України в редакції Закону України №2147-8 від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У рішенні Конституційного суду України №12-рп/2013 зазначено, що звернення до суду пов`язане з необхідністю сплати судового збору, що впливає на можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого ст.55 Конституції України. Зазначене відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.1981 року №R (81) 7, якою визначено: «у тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (пп. 12 п. D). Питання повернення судового збору регламентовано ст.7 Законом України «Про судовий збір», де передбачено п`ять підстав для повернення сплаченого судового збору: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення суми судового збору у більшому розмірі, ніж було потрібно; 2) повернення заяви або скарги стороні за заявою (клопотанням) заявника; 3) відмова суду у відкритті провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду; 5) закриття (припинення) провадження у справі в усіх інстанціях. Відповідно до процесуального кодексу, при винесенні рішення суддя повинен в обов`язковому порядку розподілити судові витрати між сторонами процесу. До судових витрат входить і судовий збір. Процесуальним кодексом не включено до обов`язку суду здійснювати повернення сплаченого судового збору при обов`язковому розподілі судових витрат. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, проведених позивачем в позовній заяві, складає 2732,20 грн (судовий збір з двох позовних вимог), судовий збір за забезпечення позову 536,80 грн. та 6000 грн за надання правничої допомоги адвоката, а всього разом попередній розрахунок понесених судових витрат становить - 9269 грн. Враховуючи те, що позивачу відмовлено в задоволенні позовної вимоги майнового характеру, з врахуванням того, що позивачем було здійснено сплату судового збору одноразовим платежем за дві вимоги і за забезпечення позову, а не окремими платежами, суд відмовляє в задоволенні вимоги в частині стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат.

Outcome: partial