Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

[PERSON] , в особі адвоката Солонця С.М., звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на його користь 1 100 000,00 гривень основного боргу за розпискою від 19.04.2021 року, трьох процентів річних в розмірі 38 424,66 грн., суми процентів в розмірі 250 438,36 грн., суми витрат від інфляції в розмірі - 292 600,00 та понесені судові витрати у загальному розмірі 13 420,00 гривень. В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 19 квітня 2021 року між позивачем по справі [PERSON] та відповідачем по справі [PERSON] , було укладено договір позики, на підставі якого позивач позичив [PERSON] кошти у розмірі 1 100 000,00 (один мільйон сто тисяч) грн., які вона зобов`язалась повернути в строк до 31.12.2021р. На підтвердження укладення договору позики відповідачем 19.04.2021 року було особисто написано розписку про отримання в борг 1 100 000,00 гривень. У розписці зазначені сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобов`язується повернути позивачу, строк повернення грошових коштів та особистий підпис позичальника. У зазначеному договорі [PERSON] зобов`язується повернути суму боргу в строк до 31.12.2021 року. Однак, будь-яких грошових коштів в рахунок сплати боргу за договором позики [PERSON] не отримав, добровільно відшкодовувати суму боргу відповідачка відмовляється. В зв`язку з чим [PERSON] змушений звернутися до суду з позовом. Ухвалою Фрунзенського районного суду Харківської області від 07 березня 2023 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] , яка повідомлялася рекомендованими листами, направленими їй судом на адрес зареєстрованого місця проживання, останні не вручені, не повідомила про причини неявки в судове засідання, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подавала, заперечень проти позову або заяви про розгляд справи без її участі не надала, не подавала відзиву на позов. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання та не подала відзиву, а позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України суд постановив розглядати справу в заочному порядку. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 19.04.2021 року сторони уклали договір позики, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 1 100 000,00 (один мільйон сто тисяч) гривень з кінцевим терміном повернення 31.12.2021 року. На підтвердження даного договору [PERSON] надала розписку, оригінал якої містяться в матеріалах справи. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. У відповідності до частин першої та третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Таким чином, судом встановлено, що розписка [PERSON] наданої на ім`я [PERSON] є договором позики, укладеним у простій письмовій формі та відповідає змісту ст. 1047 ЦК України. В силу ст. 1049 ЦК України, [PERSON] , як позичальник, зобов`язана повернути позикодавцеві [PERSON] позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строки, що встановлені розпискою. Однак відповідач свого обов`язку не виконала, не повернула гроші за відповідним договором позики, що підтверджується наявністю оригіналу розписки, яка долучена до матеріалів позову. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12. Відповідно до положень статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 вересня 2013 року, у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15). Згідно з ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно боргової розписки від 14 квітня 2021 р. [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошову суму в розмірі 1 100 000,00 (один мільйон сто тисяч) гривень зі строком повернення до 31.12.2021року. Зазначена розписка містить дату отримання коштів, суму отриманих коштів та строк повернення. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач ніяких доказів на спростування обставин, на які посилається позивач, і про які зазначено у оригіналі розписки, не надала. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що договори позики між позивачем та відповідачем були укладені не добровільно. Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Спеціальні положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлюють цей розмір процентів «позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Економічна сутність позики, як такої, відмінна від фінансового кредиту, де метою є одержання фінансовою установою прибутку (у вигляді процентів) від надання коштів. В той час як позика, відповідно до ст. 1048 ЦК тільки дає право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 625 ЦК України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15. Позивачем складено розрахунок трьох процентів річних в розмірі 38 424,66 грн. (тридцять вісім тисяч чотириста двадцять чотири грн.) 66 копійок, суми процентів в розмірі 250 438,36 грн. (двісті п`ятдесят тисяч чотириста тридцять вісім грн.) 36 копійок, суми витрат від інфляції в розмірі - 292 600,00 (двісті дев`яносто дві тисячі шістсот грн.) гривень 00 копійок за користування грошовими коштами. Вказана сума заборгованості повністю узгоджується з розрахунком, який міститься в матеріалах справи, перевірений судом, та не спростований відповідачем. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач ніяких доказів на спростування обставин, на які посилається позивач, і про які зазначено у оригіналі розписки, не надала. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що договори позики між позивачем та відповідачем були укладені не добровільно. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 19 квітня 2021 року в розмірі 1 100 000 (один мільйон сто тисяч) гривень 00 коп., з урахуванням трьох процентів річних в розмірі 38 424,66 грн. (тридцять вісім тисяч чотириста двадцять чотири грн.) 66 копійок, суми процентів в розмірі 250 438,36 грн. (двісті п`ятдесят тисяч чотириста тридцять вісім грн.) 36 копійок, суми витрат від інфляції в розмірі - 292 600,00 (двісті дев`яносто дві тисячі шістсот грн.) гривень 00 копійок, а всього 1 681 463,02 грн. (один мільйон шістсот вісімдесят одна тисяча чотириста шістдесят три грн.) 02 копійки є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню в межах заявлених вимог. Крім того, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд вирішує питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved