Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 20017,41 доларів США. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 31.08.2007 року [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір № MKA0GA00000273 відповідно до умов якого АТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 20000,00 доларів США в термін до 31.08.2022 року. Однак, відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 20.04.2023 року виникла заборгованість по кредиту на загальну суму 121052,67 доларів США, що складається з наступного: 20017,41 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 15425,01 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2760,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 82850,25 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. При цьому позивач зазначає, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, а відтак просить стягнути з відповідача тільки заборгованість за тілом кредиту, що становить 20017,41 доларів США. Також до позову додано заяву про визнання поважними причини пропуску позовної давності 14.06.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] , адвоката Осташука О.В., в якому зазначається про те, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відзиві зазначається про те, що банк реалізував своє право на дострокове повернення кредиту ще в 2009 році. Так, відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.02.2009 року стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № MKA0GA00000273 від 31.08.2007 року у розмірі 158612,97 грн. та судові витрати у розмірі 1615,47 грн. Це судове рішення набрало законної сили 20.02.2009 року, а 22.05.2009 року на його виконання було видано виконавчий лист. Відтак, позивач не має права на повторне стягнення заборгованості за тілом кредиту. 20.06.2023 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача [PERSON] , адвоката Осташука О.В., про закриття провадження у справі з тих підстав, що позовні вимоги в цій справі уже були предметом спору між позивачем та відповідачем за наслідками розгляду яких судом ухвалено рішення, що набрало законної сили. 13.07.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» в якій зазначається про те, що заборгованість за кредитним договором № MKA0GA00000273 від 31.08.2007 року в рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.02.2009 року визначена станом на 2008 рік. Разом з тим заборгованість за кредитом не сплачено у зв`язку з чим вважають, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. 17.07.2023 року до суду надійшли письмові пояснення від представника відповідача [PERSON] , адвоката Осташука О.В., в яких додатково обґрунтовується відсутність у позивача права на повторне стягнення заборгованості за тілом кредиту по кредитному договору № MKA0GA00000273. 20.07.2023 року до суду надійшли заперечення від представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» щодо закриття провадження у цій справі. 25.08.2023 року до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності від представника відповідача [PERSON] , адвоката Осташук О.В., в якій зазначається про те, що позивачем пропущено строк позовної давності так як вже реалізував своє право на дострокове повернення кредиту ще в 2009 році, у зв`язку з чим змінив строк виконання зобов`язання за кредитними договором. Ухвалою суду від 29.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, визначено у такій строк та черговість подання заяв по суті справи. Підготовче засідання по справі призначено на 22.06. 2023 року, а згодом за клопотанням сторони позивача відкладено на 20.07.2023 року. Ухвалою суду від 20.07.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.08.2023 року. Цією ж ухвалою задоволено клопотання представника відповідача, адвоката Осташук О.В., про відкликання заяви про закриття провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позов та стягнути з відповідача на користь банку суму заборгованості. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача, адвокат Осташук О.В., в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та в інших, поданих ним до суду заявах. Суд, заслухавши думку представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 31.08.2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № MKA0GA00000273 відповідно до якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 20000,00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту і щомісячно в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту з кінцевим терміном повернення кредиту 31.08.2022 року. [PERSON] в свою чергу зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. Так, одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно з ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Одночасно судом також встановлено і таке. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором № MKA0GA00000273 від 31.08.2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» у 2009 році звернулося з відповідним позовом до суду. Зі змісту позовної заяви встановлено, що ЗАТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № MKA0GA00000273 від 31.08.2007 року станом на 12.12.2008 року у розмірі 20128,55 доларів США, з яких 19703,28 доларів США - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту), 377,83 долари США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 40,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 7,44 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань, що за курсом НБУ становило суму 158612, 97 грн. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.02.2009 року вказаний позов було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № MKA0GA00000273 від 31.08.2007 року у розмірі 158612,97 грн. та судові витрати у розмірі 1615,47 грн. Це судове рішення набрало законної сили 20.02.2009 року, а 22.05.2009 року на його виконання було видано виконавчий лист. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на зазначене слід прийти до однозначного висновку, що ЗАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору (п.п. 2.3.3., 2,3.7., 7.1. кредитного договору) використало право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, звернувшись з відповідним позовом до суду. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість станом на 20.04.2023 року за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 20017,41 доларів США. Таким чином, предметом позову у справі є стягнення заборгованості за тілом кредиту. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, судом встановлено, що з заборгованість за кредитним договором № MKA0GA00000273 від 31.08.2007 року повністю вже стягнута на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.02.2009 року, яке набрало законної сили, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положень ст. 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання. Аналогічні висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц. При цьому так обставина, що рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.02.2009 року на цей час не виконане жодним чином не надає позивачу право на повторне стягнення заборгованості за кредитом, а може мати зовсім інші правові наслідки. Так, ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у цій справі кредитор міг би мати право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у виді повторного стягнення заборгованості. Додатково суд також враховує і те, що різниця в розмірі тіла кредиту (19703,28 доларів США), що стягнуто рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.02.2009 року, та тіла кредиту (20017,41 доларів США) заявленого до стягнення в цьому спорі не має правового значення для вирішення цього спору так як вже було зазначено вище про неможливість нарахування будь-яких платежів після зміни банком строку виконання зобов`язання за кредитними договором шляхом пред`явлення позову. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, що позивачем повторно заявлено до стягнення заборгованість за кредитним договором № MKA0GA00000273 від 31.08.2007 року, що вже повністю стягнута на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.02.2009 року, яке набрало законної сили, що призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання всупереч положень ст. 61 Конституції України, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Додатково суд повідомляю про те, що питання позовної давності не досліджується із врахуванням положень ст.ст. 256, 267 ЦК України коли суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Outcome: dismissed