Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

11.08.2023 Садгірським районним судом м. Чернівці отримано позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи на стороні позивача без самостійних вимог: [PERSON] та [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі, що належить місцевій раді. У позові просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , у зв`язку із не проживанням у даній квартирі більше 6 (шести) місяців без поважної причини. Позивачка зазначає, що відповідачка, що є її донькою, з 22 березня 2000 року не проживає у квартирі, не приймає участі в утриманні квартири, оплаті комунальних послуг, а добровільно припинила проживати виїхавши за кордон до російської федерації. З того часу не приїжджає додому. [PERSON] зауважує, що квартира була отримана нею як гуртожиток для працівників ЖРЕП 15 м. Чернівці, а рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №\~333/11 від 08.07.2014 виключено з числа гуртожитків квартиру [ADDRESS] та відкрито на позивачку особовий рахунок. Вказує, що на даний час позивач із третіми особами звернулися до Чернівецької міської ради із заявою про передачу квартири, однак було роз`яснено, що згоду на приватизацію повинна надати і [PERSON] , оскільки вона зареєстрована у квартирі. Таким чином зазначає, що реєстрація відповідачки перешкоджає скористатися правом приватизувати квартиру та вільно розпоряджатися нею, а тому з посиланням на відповідні норми просить суд задовольнити позов. Відзив на\~позов до суду не надходив. Вищезазначена позовна заява передана на розгляд судді Асташева С.А., згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2023. Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці Асташева С.А. від 15.08.2023, після отримання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача у справі, було відкрито провадження у справі та призначено справу до слухання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 30.08.2023. Заходів щодо забезпечення доказів, забезпечення позову по справі не вживалося, зупинення і поновлення провадження не здійснювалося. У судове засідання сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення не з`явилися. Позивач [PERSON] скерувала 30.08.2023 заяву у якій підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Розгляд справи просила провести за її відсутності. Також не заперечила проти винесення заочного рішення у справі. Від третіх осіб також надійшли заяви, у яких вони просили провести розгляд справи за їх відсутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про місце, день та час розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.ст.128-131 ЦПК України, що підтверджується оголошенням про виклик відповідача, розміщеного на офіційному сайті Судової влади України. Статтею 280 ЦПК України передбачається, що у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, а також якщо відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо, відповідно до положень Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та долучені до них докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено, що згідно даних Довідки про склад осіб, місце проживання яких зареєстроване у житловому приміщенні/будинку [ADDRESS] ,виданої Департаментом надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради 08.05.2023, за відомостями реєстру територіальної громади за адресою: [ADDRESS] зареєстровано місце проживання: позивачки [PERSON] , третіх осіб: [PERSON] та [PERSON] , а також відповідачки [PERSON] . На підставі Рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 122/6 від 17.03.1992 закріплено для користування нежитлові приміщення будинку [ADDRESS] , загальною площе. 225,2 кв.м. житловому ремонтно-експлуатаційному підприємству № 15 управління житлового господарства міськвиконкому для обладнання гуртожитка для працівників ЖРЕП № 15. [PERSON] зверталася до виконавчого комітету Чернівецької міської ради про виключення квартири з числа гуртожитку. Згідно Рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 333/11 від 08.07.2014 прийнято рішення про видачу ордера на житлову площу, виключення квартир з числа службових та гуртожитків, продовження терміну проживання у маневровому фонді міської ради та квартиру [ADDRESS] , де мешкає [PERSON] із сім`єю із восьми осіб, яка відпрацювала у колишньому комунальному ЖРЕП № 15 понад 10 років виключено з числа гуртожитків та відкрито на [PERSON] особовий рахунок. 21.07.2014 [PERSON] повідомлено про те, що зазначену квартиру виключено з числа гуртожитків та відкрито на неї особовий рахунок. Крім того, позивач вказує про те, що разом із третіми особами мають намір скористатися право на приватизацію квартири, відповідно до Закону України «про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року, однак зареєстрована у квартирі відповідачка повинна надати свою згоду, а її відсутність перешкоджає проведенню приватизації. Згідно даних Акту № 85 від 13 червня 2023 року, виданого ПП «Чернівцікомунбуд», [PERSON] , 1980 р.н. фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] з 22.03.2000 року, що також підтверджують сусіди: [PERSON] та [PERSON] , особи яких було встановлено. Також суду надано копію поверхневого плану та експлікацію на будівлю, виконаною Чернівецьким міським комунальним БТІ, згідно яких квартира [ADDRESS] , загальною площею 39,00 кв.м., житловою площею 32,9 кв.м. складається із двох жилих кімнат 14,3 кв.м. і 18,6 кв.м. та кухні 6,1 кв.м., Така квартира розташована на 1 поверсі одноповерхового з мансардою будинку. Згідно отриманих 21.08.2023 письмових пояснень [PERSON] останній вказує про те, що відповідачка є його донькою, яка наразі проживає в Московській області. Із нею спілкувався по телефону та вона повідомила, що наразі там створила сім`ю, має роботу та не планує повертатися жити в Україну. Також вказав про те, що по місцю реєстрації особистих речей [PERSON] немає, остання не приймає участі в оплаті комунальних послуг, а тому втратила право користуватися житловим приміщенням. У відповідності до письмових пояснень [PERSON] , остання вказує про те, що є донькою відповідачки, яка поїхала в росію на заробітки, коли їй виповнилося три роки і більше не поверталася. Спілкувалася із мамою лише по телефону та знає, що остання проживає десь у Московській області та там створила сім`ю і має роботу, а тому не хоче повертатися до України. Вже декілька років взагалі не спілкувалася із відповідачкою, оскільки раніше вказаний номер не відповідає. Вирішуючи спір суд виходить із наступних правових норм. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що слідує зі змісту ст. 391 ЦК України. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в жиле приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду є ордер, який у будинках державного та громадського фонду видається на підставі рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування на вільне жиле приміщення. У відповідності до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до частини 2 статті 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частинами 4, 5 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно зі статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до\~правового висновку\~Верховного Суду,\~викладеного у\~постанові від\~24.10.2018\~року у\~справі № 490/12384/16-ц щодо застосування статтей 71, 72 ЖК Української РСР, вказано, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до вимог ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом (ч.3 ст. 9 ЖК України). При розгляді справ цієї категорії слід враховувати правовий висновок ВСУ щодо співвідношення факту реєстрації і проживання у житлі, викладений у постанові від 30.01.2013 у справі №°6-125с12, який полягає у тому, що відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім?ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Тобто, реєстрація члена сім`ї позивачки (відповідачки у справі) у квартирі перешкоджає позивачці в повній мірі користуватися житлом та провести приватизацію квартири. Враховуючи вищевикладене, оскільки встановлено, що відповідач [PERSON] хоча і зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак, згідно наданих позивачкою доказів, не проживає у квартирі з 2000 року, наміру в подальшому проживати в квартирі не висловлювала, жилим приміщенням, як постійним місцем свого проживання не цікавився, витрат на утримання квартир не несе, оскільки доказів протилежного відповідачкою не подано, а її реєстрація в спірному будинку позбавляє позивачку можливості у повній мірі реалізувати своє право на приватизацію житла, суд, дослідивши належним чином питання дотримання балансу інтересів між захистом права власності позивачки на спірну квартиру та правом відповідачки [PERSON] , як члена сім`ї, на користування цим житлом, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Вирішуючи доводи позивачки про тривалу відсутність відповідача за місцем її реєстрації в квартирі, суд встановив, що відповідач понад шість місяців не проживає у спірному житлі, будь-якого інтересу до даного житла не проявляє. Також позивач вказує про те, що донька влаштувала своє життя у російській федерації та у телефонних розмовах повідомила про відсутність наміру повертатися до України. При цьому законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. У відповідності до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985, наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) Відомостей про те, що відповідач [PERSON] цікавиться спірним житлом не встановлено. Також, згідно отриманих пояснень, у будинку відсутні речі останньої. Не містять матеріали справи також і будь - яких доказів того, що позивач перешкоджала відповідачці у користуванні житловим приміщенням, або ж доказів наявності підстав для збереження житлового приміщення за наймачем протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1 - 7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу України. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України) Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, оскільки [PERSON] не проживає в спірному жилому приміщенні більше шести місяців без поважних причин, а тому її слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved