Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

13.03.2023 року позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 27.09.20147 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений договір №014/0144/82/0161442 про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування, відповідно до якого [PERSON] було надано кредит у сумі 27\~972,49 грн. строком на 24 місяці. В порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконав, в зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 90 613,96 грн., з яких 15 575,26 грн.\~- заборгованість за тілом кредиту, 12\~862,35 грн. - заборгованість за відсотками, 62\~176,35 грн. -\~заборгованість за пенею. Відповідно до договору факторингу, який укладено 28.09.2020 року між АТ «Райффвйзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Тому просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №014/0144/82/0161442 в розмірі 90 613,96 грн., а також понесені судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2023 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду цієї справи. Ухвалою судді від 29.03.2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву в якій позовні вимог підтримав, розгляд справи просив провести в його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. 19.06.2023 року від представника відповідача адвоката Казанцева С.В. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить застосувати строки позовної давності та наслідки спливу таких строків у справі №932/2459/23 та відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що відповідно до п.1.1. кредитного договору, кредитор зобов`язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується використати кредит за цільовим призначенням, повернути кредитору основну суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші обов`язки, визначені Договором. Згідно з п.1.1.3 Договору, кредит надається одноразово, 27 вересня 2017 року. Строк кредиту складає 24 місяці з дати надання кредиту. Відповідно до п.3.1 Договору, позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів щомісячно ануїтетними платежами відповідно до умов Договору. Додаком №1 до Кредитного договору, що є його невід`ємною частиною, встановлено графік погашення кредитної заборгованості та сплати страхових платежів. Пунктом 1.1.5 Договору та Графіком погашення заборгованості визначено, що датою повного погашення кредиту є 27 вересня 2019 року. Зважаючи на те, що за умовами Договору кінцевою датою погашення кредитної заборгованості є 27.09.2019 року, станом на 28.09.2019 року, тобто на наступний день після кінцевої дати, у банку виникло право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав внаслідок невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань по кредитному договору, а відтак дату 29.09.2019 року можливо визнати як дату, коли банк дізнався про порушення своїх прав відповідачем, у зв`язку з невиконанням останнім своїх обов`язків, тобто початком перебігу строку позовної давності. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Представник вказує на те, що доказів того, що з часу відступлення банком права вимоги на користь нового кредитора відповідачем здійснювалися будь-які платежі за кредитним договором матеріали справи не містять. Позов до [PERSON] про стягнення боргу за вказаним договором позивач пред`явив лише 13.03.2023 року, тобто після спливу строку загальної позовної давності до основної вимоги, і при цьому не надав суду належних та допустимих доказів того, що між сторонами у справі наявна домовленість, оформлена у встановленому законом порядку, про збільшення строку позовної давності. Заміна кредитора у зобов`язанні у зв`язку з відступленням банку до відповідача права вимоги за кредитним договором не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, а відтак, так як з 29.09.2019 року по 29.09.2022 року перебіг позовної давності на пред`явлення вимог до відповідача по зобов`язанням перед кредитором жодним чином не переривався і, відповідно, сплив у зазначений термін, а позивач у свою чергу звернувся до суду з відповідним позовом лише 13.03.2023 року, вбачається пропущення позивачем строків позовної давності, що тягне за собою відповідні наслідки. Таким чином, оскільки з наведених вище обставин вбачається, що позивач звернувся до суду з вимогою стягнути борг з порушенням строків позовної давності, відповідач просить суд застосувати до позовних вимог позивача строки позовної давності та наслідки спливу таких строків. Крім того на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, позивач надає копію Умов кредитування, підписану Відповідачем 27.09.2017 року, як частину кредитного договору №014/0144/82/0161442. Умови кредитування від 27.09.2017 року, що були підписані відповідачем, не можуть розцінюватися судом як належний доказ укладеного правочину та домовленості сторін щодо саме тих умов кредитного договору, на які посилається позивач при розрахунку заборгованості. Представник відповідача зазначає про те, що позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у загальній сумі 62 176,35 грн., розмір пені розраховано станом на 28.09.2020 року. Позивач звернувся до суду 13.03.2023 року, тобто пеня могла б бути нарахована лише у строк з 12.02.2022 року по 12.03.2023 року. Однак, як вказує позивач, пеня була розрахована ним за період до 28.09.2020 року, що суперечить положенням законодавства. Таким чином, сума заборгованості безпідставно була збільшена на 62 176,35 грн., що складає майже 69 % загальної суми заборгованості, нарахованої позивачем. Розмір пені у 1% за день прострочення платежу, відповідно до матеріалів справи передбачена лише «Умовами кредитування». «Умови кредитування» не може розцінюватися судом як належний доказ того, що сторони обумовили дані умови. Кредитним договором №014/0144/82/0161442 від 27.09.2017 року не встановлено неустойки за невиконання зобов`язання чи неналежне його виконання, а отже нарахування пені за даним кредитним договором є безпідставним. Вважає, що позивач не надав доказів на підтвердження перерахування чи отримання відповідачем кредитних коштів. Належного розрахунку заборгованості позивачем не надано. Зважаючи на вищевикладене, представник відповідача просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з наступних підстав. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 27.09.2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] уклали кредитний договір № 014/0144/82/0161442 про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит у сумі 27\~972,49 грн. 28.09.2020 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір факторингу, відповідно до якого право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 014/0144/82/0161442 від 27.09.2017 року перейшло до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Перевірка достовірності доказів проводиться судом у процесі дослідження доказів. Суд визнає достовірними докази, якщо за результатами перевірки та дослідження цих доказів підтверджується правильність відомостей, які в них містяться. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно до ст. 81 ЦПК України позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, доказів того, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» виконано умови зобов`язання в частині надання\~ [PERSON] кредиту, позивачем суду не надано. Суд не може прийняти до уваги виписку з рахунку відповідача, як належний і допустимий доказ існуючої у відповідача заборгованості, оскільки, дана виписка не містить підтвердження руху коштів по кредитному договору № 014/0144/82/0161442 від 27 вересня 2017 року із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, та не є відповідним розрахунком заборгованості та фінансовим документом на підтвердження розрахунків між банком та відповідачем. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Крім того, позивачем не надано суду доказів того, яка заборгованість існувала перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у відповідача на час укладення договору факторингу з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Розрахунок заборгованості за кредитним договором №014/0144/82/0161442 від 27.09.2017 року до позову не доданий, тому не можливо встановити відповідність порядку нарахування заборгованості (зокрема, процентів і неустойки) та проведення відповідних розрахунків, умовам договору, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та\~ [PERSON] . Таким чином, суду не надані будь-які докази, які б підтверджували розмір нарахованої банком заборгованості за кредитним договором. Щодо позиції представника відповідача про необхідність застосування до позовних вимог наслідків спливу строків позовної давності, суд зазначає наступне. Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного суду від 07 листопада 2018 року (справа № 372/1036/15-ц), виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог, а саме: надання відповідачу кредиту, наявності заборгованості відповідача перед Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та сум загальної заборгованості за кредитним договором № 014/0144/82/0161442 від 27 вересня 2017 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають у зв`язку з їх не обґрунтованістю та недоведеністю, тому підстави для застосування у даній справі строків позовної давності відсутні. Згідно з вимогами ч ст. 141 ЦПК України витрати по справі віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed