Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

У вересні 2022 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] та Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, в якому просила визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , а саме по 1/3 ідеальної частки їй, її матері - відповідачу [PERSON] та її батькові [PERSON] , котрий помер [INFO] , кожному, оскільки вважала частки рівними, а також посилаючись на те, що постановою приватного нотаріуса Піцула В.Ю. було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину внаслідок неможливості визначення часток. Ухвалою суду від 08 серпня 2023 року було задоволено клопотання позивача, визнано належним відповідачем [PERSON] . Позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Піцул В.Ю. у судове засідання не прибули, просили розглянути справу за їх відсутності, позивач позов підтримала, відповідач [PERSON] щодо задоволення позову не заперечувала, про що надали письмові заяви. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Згідно ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутись до суду за його захистом. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є дочкою відповідача [PERSON] . Батько позивача [PERSON] [PERSON] помер [INFO] . Дані обставини учасниками справи не заперечувалися. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачеві, її матері - відповідачу [PERSON] та її батькові [PERSON] , котрий помер [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори Васильченко О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 4986. Право власності на квартиру було зареєстровано в КП «Кременчуцьке МБТІ» 29 грудня 1995 року, книга В-1, реєстровий номер 125. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з належної померлому частини вказаної квартири. Постановою приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Піцул В.Ю. від 02 вересня 2022 року позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину внаслідок неможливості визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру. Згідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України встановлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У силу вимог ст. 1268-1270 ЦК України вважається, що позивач фактично прийняв спадщину (весь обсяг спадкового майна, прав та обов`язків, вказаних у ст. 1218 ЦК України), до складу якої увійшла також і належна спадкодавцю частка у праві спільної сумісної власності на вищезазначену квартиру, оскільки позивач подала заяву про прийняття спадщини. Також згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини спадщина належить спадкоємцям з часу її відкриття. Відтак, враховуючи вищевказане обґрунтування та мотивацію позовних вимог, правовий статус спірної квартири підлягає заміні у судовому порядку з режиму спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності із визначенням часток такої власності між співвласниками. Згідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 3 ч. 1 ст. 368 цього Кодексу постає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч.1 ст. 357 ЦК України при визначенні часток у праві спільної часткової власності частки вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Сторони у справі та [PERSON] за життя останнього, а також сторони у справі після смерті [PERSON] будь які домовленості, договори, предметом яких було визначення інших розмірів часток у власності на спірне нерухоме майно в період часу з дня придбання квартири до дня розгляду справи не укладали. Відповідач та третя особа не подали суду належні і допустимі докази про наявність між сторонами по справі будь яких домовленостей, договорів про зміну розмірів часток у спільній сумісній власності. Отже частки сторін у справі та [PERSON] у спірному нерухомому майні суд вважає рівними. У ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. У відповідності до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Тому позов підлягає задоволенню і необхідно визначити частки у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , а саме по 1/3 ідеальної частки позивачеві, її матері - відповідачу [PERSON] та її батькові [PERSON] , котрий помер [INFO] . Позивач не ставила вимоги про стягнення будь-яких судових витрат з відповідача.

Outcome: approved