Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернулась в суд з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 21 червня 2019 року між сторонами укладено кредитний договір SAMANDWFC00052143053, за умовами якого позивачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 16 268 грн. 93 коп. Проте, Банк не надіслав точної суми заборгованості за вказаним договором. Крім того, позивач зверталась до АТ КБ «Приватбанк» з претензією та проханням здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором із урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій, однак відповіді не отримала. Зазначала, що позивач не отримувала від банку примірник Умов та Правил надання банківських послуг, а підписала лише тільки анкету-заяву, тому які саме Умови та Правила надання банківських послуг мав на увазі відповідач під час підписання позивачем анкети-заяви не відомо. Крім того, відповідач нараховує позивачу неустойку та штрафи за порушення виконання договору, в той час як одночасне нарахування штрафу та пені за невиконання умов договору суперечить вимогам чинного законодавства. При цьому, Банк самостійно змінював та встановлював кредитний ліміт та умови кредитування, які позивач не підписувала. Посилаючись на викладене, просила задовольнити позов та визнати недійсним кредитний договір SAMANDWFC00052143053 від 21 червня 2019 року, укладеного між позивачкою та Банком в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину, а також зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» зробити перерахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в оскаржуваній частині. Одночасно з подачею позовної заяви позивачка подала клопотання про витребування від відповідача оригіналу кредитного договору. Крім того, позивач до позовної заяви подала заяву про розгляд справи без її участі. Ухвалою судді від 12 травня 2023 року відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 05 липня 2023 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому вказав про те, що Банк заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, представник відповідача вказував на те, що позивачкою неодноразово підписувалися анкети-заяви у банку починаючи з 25 травня 2010 року щодо уточнення інформації, про приєднання до Умов та Правил надання кредиту, тому твердження позивача про неознайомлення з Умовами та Правилами надання кредиту є необґрунтованими. Враховуючи те, що кредитний договір було укладено сторонами у червні 2019 року, спірність правовідносин виникла саме 21 червня 2021 року, в той час як позивачка звернулась з позовом в червні 2023 року, в зв`язку з чим вона пропустила строк позовної давності щодо звернення до суду із зазначеним позовом та у разі наявності підстав для задоволення позову, представник відповідача просить про застосування позовної давності. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 25 травня 2010 року [PERSON] ( [PERSON] ) подала до АТ КБ «Приватбанк» анкету-заяву, відповідно до якої, ознайомившись із умовами та правилами надання банківських послуг, виявила бажання оформити на свої ім`я платіжну картку «Кредитка «Універсальна». Також позивачка була ознайомлена з умовами кредитування з використанням вказаної картки, що підтверджується довідкою про умови кредитування, підписаної нею власноручно. Вказаною довідкою сторони погодили базову процентну ставку, прострочену відсоткову ставку, пеню, комісію та інші умови. Відповідною до підписаної анкети-заяви та довідки, позивачці було відкрито картковий рахунок та неодноразово видавались кредитні картки, яким вона користується. 16 березня 2017 року та 03 січня 2019 року у зв`язку зі зміною умов та правил надання банківських послуг, позивачкою додатково було підписано одну анкету-заяву від 16 березня 2017 року та три анкети-заяви від 03.01.2019 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. 21 червня 2019 року за наслідками звернення позивачки до Банку з метою видачі кредитної картки «Універсальна», через зміну умов та правил надання банківських послуг, нею додатково підписано договір споживчого кредитування та видано кредитну картку № [NUMBER] . Підписавши вказаний договір, сторони погодились про Умови кредитування в частині нарахування відсотків у межах та за межами пільгового періоду, типу процентної ставки, а також процентної ставки, яка застосовується при невиконанні зобов`язань щодо повернення кредиту. Факт не нарахування позивачці відсотків, пені та штрафних санкцій також підтверджується випискою по картковому рахунку, за оспорюваним договором, наданого позивачкою. Відповідно до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. За положеннями статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Умови кредитного договору, на яких укладають двосторонні правочини з відповідачем, є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст.641,644 Цивільного кодексу України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначала, що не була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифів кредиту, однак з дати подання анкети-заяви 25 травня 2010 року, 16 березня 2017 року та 03 січня 2019 року протягом дії вказаного кредитного договору не зверталась до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої до підписання редакції кредитного договору, за роз`ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. Крім того, на підтвердження викладених обставин, на яких ґрунтуються вимоги позову, позивач не надала жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про те, що АТ КБ «Приватбанк» нараховує одночасно неустойку та штрафи за порушення виконання договору та самостійно встановлює та змінює розмір відсотків та кредитного ліміту. Ураховуючи викладене, відсутні підстави визнання недійсним кредитного договору в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи предмет та підстави позову, заявлені вимоги, а також те, що в даному випадку позивач не довела обставин та підстав, за яких суд може визнати кредитний договір частково недійсним, слід дійти висновку про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк». Крім того, з матеріалів справи слідує, що [PERSON] виконувала Умови та Правила, що розміщені на сайті відповідача. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, передбачений нормами чинного цивільного законодавства. Враховуючи те, що позивач не довела того, що Банк нараховує їй одночасно неустойку та штрафи за порушення виконання договору, а також наявність самої заборгованості за кредитним договором, тому позовні вимоги [PERSON] про зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» зробити перерахунок заборгованості за кредитним договором SAMANDWFC00052143053 від 21 червня 2019 року та визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій є необґрунтованими. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed