Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін та третьої особи. Позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем, що зареєстрований 15.02.2014 Ковпаківським відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції, актовий запис № 137, та визначити з нею місце проживання сина [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивачка мотивує тим, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Вони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, через різні погляди на життя та на сімейні відносини, відсутнє почуття взаєморозуміння, любові та поваги. Шлюбні відносини фактично не підтримують, сім`я розпалася остаточно й поновити її неможливо. Після розпаду сім`ї син залишився з позивачкою. Остання вважає, що проживання сина з нею буде більше відповідати їхнім інтересам, сприяти розвитку тощо. Третя особа надала висновок №529/27.1-26 від 27.03.2023, щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини. Згідно висновку служба дійшла висновку про доцільність залишити дитину з позивачкою. Таку позицію мотивовано тим, що позивачка забезпечила дитині усі необхідні умови для проживання, навчання та розвитку. Перебування дитини з матір`ю відповідає її інтересам. Відповідач відзив не подавав. В судовому засіданні позивачка вимоги підтримала. Окремо зазначила, що у період шлюбу відповідач неодноразово знущався з неї та бив. У зв`язку з цим вона з дитиною вимушено переїхала до своїх батьків. Шлюб фактично розпався з вересня 2021 року. З того часу вона пробувала відносити стосунки, але відповідач на якийсь час виправлявся, а потім знов поводився з нею агресивно. В одній з розмов свекруха погрожувала, що вони заберуть дитину від неї. За наданий судом строк на примирення відносини відновити не видалося за можливе. Відповідач не вживав ніяких заходів для відновлення сім`ї. Відповідач повідомлявся про розгляд справи належним чином, однак не з`явився та про причини неявки суду не повідомив. Наведене та положення ст. 223 ЦПК України надають можливість провести судовий розгляд без участі відповідача. Представник третьої особи підтримала висновок та вважала за доцільне залишити дитину з матір`ю. Таку позицію мотивувала тим, що під час обстеження умов проживання дитини встановлено, що дитині створені усі необхідні умови для проживання дитини, між матір`ю і дитиною є відповідний зв`язок. На питання про батька дитина замикається у собі та відповідає неохоче. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 01.02.2023 судом прийнято позовну заяву й відкрито провадження у справі. Судовий розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою від 01.03.2023 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду. 30.05.2023 ухвалою суду за клопотанням позивача надано сторонам строк на примирення. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Суд встановив, що з 15.02.2014 сторони вступили в шлюб, який зареєстрований Ковпаківським відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції, актовий запис № 137. Сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сторін не склалося, через різні погляди на життя та на сімейні відносини, відсутнє взаємну почуття розуміння, любові та поваги. Шлюбні відносини сторони фактично не підтримують, спільне господарство не ведуть та проживають окремо з осені 2021 року. Після припинення відносин дитина сторін залишилася проживати з позивачкою. Остання створила усі необхідні умови для життя, розвитку й навчання дитини. Судом наданий тримісячний строк сторонам на примирення. Однак у наданий строк вони не відновили відносини. Встановлені факти визнаються сторонами та підтверджуються свідоцтвом про шлюб, свідоцтвом про народження дитини, довідкою з «Центру надання адміністративних послуг» копії яких додані до справи. З встановленого вбачається, що збереження шлюбу сторін є неможливим та суперечить їх інтересам й інтересам дитини. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування З встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст.ст. 110, 112, 141, 160, 161 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 21, ч. 2 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями ст.ст. 110, 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що має істотне значення. Ураховуючи зазначені положення закону вбачається, що шлюб є добровільним сімейним союзом жінки та чоловіка. При цьому він ґрунтується на вільній згоді між ними. Якщо у подружжя припинилися такі стосунки в силу, наприклад зміни особистого ставлення один до одного, втрати любові, поваги тощо, то втрачається сенс існування такого шлюбу. У даній справі дружина заявила про розпад сім`ї, свідомо підтвердила про втрату любові та поваги до чоловіка. Також вказала, що відновити сім`ю неможливо. З наведеного вбачається, що припинився інтерес сторін у спільному шлюбі, а перебування у ньому вочевидь є неприйнятним. Розпад сім`ї певною мірою є негативним явищем. Подружжя втрачає зв`язок один з одним. Збереження таких неприйнятних відносин є неправильним та суперечить різним інтересам подружжя. Однак для цього існує інститут розірвання шлюбу у судовому порядку. Відтак шлюб необхідно розірвати, адже він розпався, зберегти його неможливо, а збереження суперечить інтересам сторін. Щодо визначення місця проживання дитини то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Поданий органом опіки та піклування висновок відповідає інтересам дітей, узгоджуються з встановленими обставинами. Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що спір між сторонами може бути вирішений у заявлений позивачкою спосіб, а саме слід визначити місце проживання дитини з нею. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід розподілити судові витрати. З відповідача слід стягнути на корись позивачки відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 2 147 грн. 20 коп.

Outcome: approved