Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

В провадженні Комінтернівського районного суду м.\~Харкова перебувала справа за позовом [PERSON] до Головного управління Національної поліції України в Харківській області, Департаменту реєстрації Харківської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про зняття арешту з майна. Ухвалою Комінтернівського районного суду м.\~Харкова від 18.08.2021 відкрито провадження у справі за та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м.\~Харкова, Комінтернівського районного суду м.\~Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом м.\~Полтави. До Ленінського районного суду м.\~Полтави з Комінтернівського районного суду м.\~Харкова надійшла справа №\~641/6315/21 за цивільним позовом [PERSON] . На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Тимчуку Р.І. Ухвалою Ленінського районного суду м.\~Полтави від 04.10.2022 року відкрито провадження у справі за та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м.\~Полтави від 16.03.2023 року клопотання представника позивача задоволено та витребувано з П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори (відокремлений підрозділ) (адреса: 61002, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 25) матеріали справи за заявою про обтяження об`єкта нерухомого майна № 182 та вихідним № 47/18402 від 06.11.2012 року на підставі постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого, видане СУ ГУ МВС України в Харківській області від 05.11.2012 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 04.09.2023 року прийнято уточнену позовну заяву до розгляду та закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачем ГУ НП в Харківській області подано відзив на позовну заяву та заяву без участі. Від представника Департаменту реєстрації Харківської міської ради надійшли пояснення, відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволення позовної заяви, та заява без участі. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд проходить до наступних висновків. Судом встановлено, що СУ ГУ МВС України в Харківській області проводилось розслідування у кримінальній справі № 10120040, розпочатої за ознаками злочинів, відповідальність за які передбачена ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 289 КК України. Постановою СУ ГУ МВС України в Харківській області від 05 листопада 2012 року б/н було накладено арешт на майно обвинуваченого, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2013 року у справі № 2011/18353/12 по кримінальній справі № 10120040 [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням - іспитовий строк 2 роки. Згідно ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року у справі № 641/11747/15-к подання Комінтернівського міжрайонного відділу кримінально - виконавчої інспекції про звільнення від призначеного покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку задоволено. [PERSON] , уродженця м. Харкова, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , засудженого 20 листопада 2013 року Дзержинським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 289, ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням - іспитовий строк 2 роки, звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку. Згідно інформаційної довідки 257550998 від 20 травня 2021 року, 05 листопада 2012 року постановою про накладення арешту на майно обвинуваченого б/н СУ ГУ МВС України в Харківській області накладено арешт на квартиру (арешт нерухомого майна), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Оскільки засуджений 20 листопада 2013 року [PERSON] не мав конфіскації майна, потерпілим у справі не заявлялось цивільного позову, подальше застосування арешту майна є незаконним, відсутні підстави та доцільність в подальшому арешті нерухомого майна, зокрема квартири [ADDRESS] . Судом встановлено, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2013 року у справі № 2011/18353/12 по кримінальній справі № 10120040 [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням - іспитовий строк 2 роки. Як вбачається зі змісту вироку, кримінальне провадження відносно [PERSON] здійснювалось за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України вбачається, що у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Порядок накладання арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статтях 126, 234 КПК України від 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» чинного КПК України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Скасування постанови про порушення кримінальної справи є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття зазначеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Таким чином, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття (скасування) кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття (скасування) втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням вказаного, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. А також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року №372/2904/17-ц, постанові від 12 червня 2019 року №766/21865/17, постанова від 08 листопада 2019 року №450/1411/16. У наведених постановах закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису». Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного у кримінальній справі, після розгляду справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання належить до функцій суду цивільної юрисдикції. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійснені їм права користування та розпорядження своїм майном Як встановлено в ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Як вбачається зі ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. З огляду на викладене, суд приходить до переконливого висновку про обґрунтованість тверджень позивача про обмеження його конституційних прав як власника нерухомого майна, внаслідок наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про арешт нерухомого майна, яке належить йому на праві власності, що об`єктивно перешкоджає йому у вільному розпорядженні власністю. Враховуючи викладене, а також те, що наявні у справі докази свідчать про відсутність будь-яких законних підстав для обтяження в теперішній час нерухомого майна, суд вважає, що позовні вимоги про зняття арешту з майна є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 908,00 грн. за подання позовної заяви з урахуіванням уточненого позову. На підставі наведеного та

Outcome: approved