Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Юлія Володимирівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання, посилаючись на те, що 11.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем на підставі статей 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 146784, про стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором № 950/ФКВ-07 від 23 серпня 2007 р., укладеним із Первісним кредитором - Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» право вимоги за яким було відступлено до Нового кредитора - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступник якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на підставі договору № 2258/К про відступлення права вимоги від 15.06.2020 року та підписаного Додатку № 1 до Договору № 2258/К про відступлення права вимоги від 15.06.2020 року, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості за кредитним договором за період з 19.04.2019 року по 06.07.2020 року у розмірі 692 966,55 грн., що складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 404317,97 грн.; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить - 288648,58 грн. Також за вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі ст. 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати із стягувача у розмірі 50,00 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню з боржника за виконавчим написом становить 693016,55 грн. 17.02.2022 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Юлією Володимирівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68700992 з виконання вищезазначеного виконавчого напису № 146784, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 11.06.2021 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» коштів в сумі 693 016,55 грн. Цього ж дня 17.02.2022 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Юлією Володимирівною було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди, відповідно до якої постановлено стягнути з [PERSON] на користь приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Юлії Володимирівни основну винагороду в сумі 69301,66 грн. за примусове виконання виконавчого напису № 146784 від 11.06.2021, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. Також в процесі виконання вищевказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Ю.В. було винесено: постанову про арешт коштів боржника від 17.02.2022, відповідно до якої постановлено накласти арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів в сумі 762818,21 грн.; постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 17.02.2022, відповідно до якої за боржником визначено загальну суму мінімальних витрат в розмірі 500,00 грн.; постанову про арешт майна боржника від 23.02.2022, відповідно до якої було постановлено накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, крім майна, що не підлягає державній реєстрації, у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів в сумі 762818,21 грн.; постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 23.02.2022; постанову про арешт коштів боржника від 23.02.2022. Таким чином, станом на сьогоднішній день у позивача накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, кошти на всіх рахунках в межах виконавчого провадження № 68700992, відкритого на підставі виконавчого напису № 146784, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 11.06.2021 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» коштів в сумі 693 016,55 грн. Позивач наголошує, що про існування виконавчого напису № 146784, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 11.06.2021 про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» коштів в сумі 693 016,55 грн. - йому нічого відомо не було, про відкриття виконавчого провадження про стягнення з позивача заборгованості на підставі вказаного виконавчого провадження він не знав, жодних документів виконавчого провадження позивач не отримував. Про вказані вище обставини позивачу стало відомо лише в жовтні 2022 року, коли він випадково дізнався про наявність накладених арештів на майно та кошти на рахунках. В жовтні 2022 представник позивача ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та дізнався про вчинений виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. від 11.06.2021. При цьому позивач звертає увагу суду на те, що жодних правовідносин у нього з ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» не має та не було, позивач не укладав жодних договорів з відповідачем, не має перед відповідачем жодних зобов`язань, не отримував від відповідача жодних повідомлень про наявність заборгованості. Виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 11.06.2021 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» коштів в сумі 693 016,55 грн. - є таким, що вчинений з грубим порушенням чинного законодавства України і має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з наступними обставинами. Позивач зазначає, що він не отримував від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» жодних повідомлень про наявність заборгованість, а сама заборгованість, зазначена у виконавчому написі є спірною. З тексту оскаржуваного виконавчого напису від 11.06.2021 вбачається, що приватний нотаріус при вчиненні нотаріальної дії керувався ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року за № 1172. Договір, який не є нотаріально посвідченим, не міг бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису. У виконавчому написі, вчиненому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 11.06.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 146784, зазначено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 19.04.2019 року по 06.07.2020 року, а сума заборгованості становить 692 966,55 грн., що складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 404 317,97 грн.; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить - 288 648,58 грн. Як вказано в оскаржуваному виконавчому написі, позивач є боржником за Кредитним договором № 950/ФКВ-07 від 23.08.2007, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» (надалі - Кредитний договір). В подальшому право вимоги за Кредитним договором було відступлено до ПАТ «Дельта Банк». Відповідно до даного Кредитного договору, [PERSON] отримано кредит у розмірі 19801,00 доларів США на строк з 23.08.2007 по 22.08.2012. Отже, датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків, нарахування комісії та пені за кредитним договором є 22.08.2012. Вказані обставини встановлені в рішенні Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.12.2012 по справі № 2-3090/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, а отже ці обставини не потребують доказуванню в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Даним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.12.2012 по справі № 2- 3090/12 вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 950/ФКВ-07 від 23.08.2007 в сумі 170892,10 грн., яка складається з суми заборгованості по кредиту в розмірі 120 900,76 грн. та суми заборгованості за відсотками в сумі 49 991,34 грн. Вирішено також стягнути судовий збір в сумі 1 708,92 грн. та кошти за розміщення в пресі оголошення про виклик відповідача в сумі 120 грн.. Позивач звертає увагу суду на те, що на підставі вказаного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.12.2012 по справі № 2-3090/12 було відкрито виконавче провадження та рішення було виконано позивачем. На жаль, документи виконавчого провадження та докази виконання рішення у позивача не збереглись, а тому вони мають бути витребувані у Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що позивачем подано відповідне клопотання. З огляду на вказане, 22.08.2012 вказаний Кредитний договір припинив свою дію, отже кредитор втратив можливість нарахування та стягнення з боржника відсотків за кредитним договором. Відтак, нарахування відповідачем відсотків за користування кредитом за Кредитним договором за період стягнення з 19.04.2019 по 06.07.2020 є незаконним, оскільки право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припинилося у зв`язку з закінченням терміну дії Кредитного договору. Дані обставини підтверджують наявність спору щодо заборгованості позивача, що виключає можливість вчинення виконавчого напису. Кредитор мав право звернути стягнення на грошові кошти боржника за Кредитним договором протягом трьох років, починаючи від дати закінчення терміну дії кредитного договору, тобто починаючи з 23.08.2012 по 23.08.2015. Проте, відповідач звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису лише в червні 2021 року. Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» пропущений встановлений чинним законодавством України трирічний строк для звернення до нотаріуса з вимогами вчинити виконавчий напис за вказаним Кредитним договором. При цьому третьою особою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не було враховано того, що відповідач звернувся до нього з пропущенням таких строків, та як наслідок було незаконно вчинено виконавчий напис. Підсумовуючи все вищевикладене, позивач вважає наявними достатність підстав для визнання оскаржуваного виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 11.06.2021 про стягнення з [PERSON] на користь ТОН «Фінансове компанія «Дніпрофінвнструн» коштів в сумі 693 016,55 грн. таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з грубим порушенням чинного законодавства при його вчиненні, оскільки: приватним нотаріусом не було перевірено безспірність заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», а насправді існує спір щодо такої заборгованості; [PERSON] не отримував від ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» жодних повідомлень про наявність заборгованості, що виключає можливість вчинення виконавчого напису нотаріуса; приватним нотаріусом не було перевірено строк, з якого у кредитора виникло право вимоги до боржника і чи не сплинув вказаний строк на момент звернення з відповідною заявою до нотаріуса; відповідач звернувся до приватного нотаріуса з пропущенням строків вимоги, встановлених ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та як наслідок було незаконно вчинено виконавчий напис. приватний нотаріус не мав законних підстав для вчинення оскаржуваного виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений та не відносився до Переліку № 1172. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складається із суми судового збору, що становить 1 073,60 грн. та витрат на професійну правничу допомогу, які на момент подання позовної заяви становлять 9 000,00 грн. Просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем від 11.06.2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 146784, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості в загальній сумі 693 016,55 грн. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на користь [PERSON] сплачений судовий збір в сумі 1073,60 грн. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на користь [PERSON] суму понесених судових витрат на правову допомогу відповідно до наданого остаточного розрахунку понесених судових витрат під час розгляду даної справи. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 липня 2023 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Юлія Володимирівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання, за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без виклику сторін по справі. Сторони в судове засідання не викликались, проте в ухвалі про прийняття до розгляду та відкриття провадження від 13 липня 2023 року роз`яснено відповідачу, що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 277 ЦПК України, відповідач має право подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження в строк для подання відзиву на позовну заяву. 04.08.2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» надано відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», третя особа: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Юлія Володимирівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконання. Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 11.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем на підставі статей 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 146784, про стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором № 950/ФКВ-07 від 23 серпня 2007 р., укладеним із Первісним кредитором - Товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» право вимоги за яким було відступлено до Нового кредитора - Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступник якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на підставі договору № 2258/К про відступлення права вимоги від 15.06.2020 року та підписаного Додатку № 1 до Договору № 2258/К про відступлення права вимоги від 15.06.2020 року, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості за кредитним договором за період з 19.04.2019 року по 06.07.2020 року у розмірі 692 966,55 грн., що складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 404317,97 грн.; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить - 288648,58 грн. Також за вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі ст. 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати із стягувача у розмірі 50,00 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню з боржника за виконавчим написом становить 693016,55 грн. 17.02.2022 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Матвійчук Юлією Володимирівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68700992 з виконання вищезазначеного виконавчого напису № 146784, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 11.06.2021 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» коштів в сумі 693 016,55 грн. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тобто вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а нотаріус задля вчинення виконавчого напису повинен дійти висновку, що з дня виникнення права вимоги у стягувача минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, та, що подані стягувачем документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед ним. Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах № 569/8884/17 від 14 серпня 2019 року, № 137/1666/16-ц від 29 березня 2019 року та № 201/11696/16-ц від 10 квітня 2019 року, а також Верховний Суд України у постанові № 6-887цс17 від 05 липня 2017 року. Так, що стосується такої обов`язкової умови вчинення нотаріусом виконавчого напису як безспірність заборгованості, то характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками, якими є надані стягувачем документи згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а лише їх конкретизує. З тексту виконавчого напису вбачається, що нотаріус керувався ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, із моменту прийняття цієї постанови і до 10 грудня 2014 року була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно (п. 1 Переліку). 10 грудня 2014 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою, зокрема, Перелік був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями (п. 2 Переліку). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Постанова набрала законної сили з моменту проголошення. Отже, на день вчинення виконавчого напису існувала можливість стягнення заборгованості за виконавчим написом нотаріуса лише за нотаріально посвідченими договорами. Такий правовий висновок міститься у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду: від 21.10.2020 року в справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), від 12.03.2020 року в справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19), від 15.04.2020 року в справі № 158/2157/17 (провадження № 61-14105св18). Суд також виходить з того, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 27 березня 2019 року в справі №137/1666/16-ц. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду в справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18). Враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж стовідсотково підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року в справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) зазначив, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. У Постанові КЦС ВС від 17.03.2021 у справі №361/1488/19 сформульована правова позиція про те, безспірність документа, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною. Відповідно до правових висновків у Постанову КЦС ВС від 19.03.2021 у справі №750/3781/20, у нотаріальному процесі при стягненні боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджують безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису як за іпотечним договором, так і за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором). Процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; другий етап - учинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідач в ході розгляду справи не надав суду будь-яких доказів наявності безспірної заборгованості у позивача на час вчинення виконавчого напису, а також підтвердження отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань які необхідні для вчинення виконавчого напису. Позивач, зазначає, що жодних правовідносин у нього з ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» не має та не було, позивач не укладав жодних договорів з відповідачем, не має перед відповідачем жодних зобов`язань, не отримував від відповідача жодних повідомлень про наявність заборгованості. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2019 року у справі N 916/3006/17 зробила такий висновок про застосування вказаної норми права: «Строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку» (пункт 80 вказаної постанови). Обґрунтовуючи наведений правовий висновок, Велика Палата Верховного Суду виходила з такого: Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в контексті застосування положень статті 88 Закону України «Про нотаріат» безпосередньо пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України. Фактично законом визначено, що строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. Таким чином, різниця у правовій природі цих строків не має значення у цьому контексті. Тому і загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить три роки (пункти 33-35 постанови від 02 липня 2019 року у справі N 916/3006/17). Стаття 88 Закону «Про нотаріат» містить різні строки для звернення до нотаріуса (три роки - у відносинах за участю громадян, і один рік - для відносин за участю підприємств, установ і організацій), оскільки на момент ухвалення Верховною Радою України цього Закону діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), яким позовна давність визначалася залежно від суб`єктного складу сторін правовідносин, тобто три роки у відносинах за участю громадян і один рік у спорах за участю підприємств, установ і організацій. Після внесення змін до ЦК УРСР у 1995 році, а також після вступу у дію нового Цивільного кодексу України у 2004 році строки, встановлені у статті 88 Закону України «Про нотаріат», не були приведені у відповідність до позовної давності, яка вже стала визначатися залежно від сутності позовних вимог, а не за суб`єктною ознакою (пункт 36 постанови від 02 липня 2019 року у справі N 916/3006/17). З наведеного вбачається, що Велика Палата Верховного Суду в указаній справі застосувала норми частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» разом з нормами частини другої цієї ж статті, яка встановлює, що якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. За змістом зазначеної постанови від 02 липня 2019 року у справі N 916/3006/17, здійснюючи тлумачення частини другої статті 88 Закону України «Про нотаріат», Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що строк вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. Оскільки після внесення 11 липня 1995 року змін до статті 71 ЦК УРСР, а також після вступу у дію норми статті 257 ЦК України у 2004 році законом був встановлений інший строк (позовної) давності для захисту права за позовами юридичних осіб (строк був змінений з одного на три роки), Велика Палата Верховного Суду, застосувавши частину другу статті 88 Закону України «Про нотаріат», дійшла висновку, що строк вчинення виконавчого напису у відносинах між юридичними особами також змінився на три роки. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У виконавчому написі, вчиненому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. 11.06.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 146784, зазначено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 19.04.2019 року по 06.07.2020 року, а сума заборгованості становить 692 966,55 грн., що складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 404 317,97 грн.; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить - 288 648,58 грн. Як вказано в оскаржуваному виконавчому написі, позивач є боржником за Кредитним договором № 950/ФКВ-07 від 23.08.2007, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» (надалі - Кредитний договір). В подальшому право вимоги за Кредитним договором було відступлено до ПАТ «Дельта Банк». Відповідно до даного Кредитного договору, [PERSON] отримано кредит у розмірі 19801,00 доларів США на строк з 23.08.2007 по 22.08.2012. Отже, датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків, нарахування комісії та пені за кредитним договором є 22.08.2012. Вказані обставини встановлені в рішенні Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.12.2012 по справі № 2-3090/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, а отже ці обставини не потребують доказуванню в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Даним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.12.2012 по справі № 2- 3090/12 вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 950/ФКВ-07 від 23.08.2007 в сумі 170892,10 грн., яка складається з суми заборгованості по кредиту в розмірі 120 900,76 грн. та суми заборгованості за відсотками в сумі 49 991,34 грн. Вирішено також стягнути судовий збір в сумі 1 708,92 грн. та кошти за розміщення в пресі оголошення про виклик відповідача в сумі 120 грн.. На підставі вказаного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.12.2012 по справі № 2-3090/12 було відкрито виконавче провадження та рішення було виконано позивачем. З огляду на вказане, 22.08.2012 вказаний Кредитний договір припинив свою дію, отже кредитор втратив можливість нарахування та стягнення з боржника відсотків за кредитним договором. Відтак, нарахування відповідачем відсотків за користування кредитом за Кредитним договором за період стягнення з 19.04.2019 по 06.07.2020 є незаконним, оскільки право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припинилося у зв`язку з закінченням терміну дії Кредитного договору. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що є підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Згідно квитанції № 32528798800007244021 від 02.07.2023 року, доданої позивачем до позову, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, вказані принципи щодо обов`язковості доведення тих чи інших обставин є обов`язковими при з`ясуванні обставин справи по суті. З матеріалів вбачається, що до суду від імені позивача звертався адвокат Мацко Максим Анатолійович, який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3446 від 25.09.2008 року, виданого Київською міською кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури в м. Києві. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що, у разі часткового задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. На підтвердження витрат на правову допомогу під час розгляду вказаної справи, представником позивача - адвокатом Мацко М.А. суду надано: - копія договору про надання правової/професійної правничої допомоги № б/н від 12.10.2022 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Мацко Максимом Анатолійовичем, зі змісту якого вбачається, що за надання адвокатом правової допомоги клієнт сплачує гонорар в розмірі, порядку та у строки, передбачені додатковою угодою до даного договору. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач поніс витрати за надану правову допомогу у розмірі 9000 грн., які складаються з: опрацювання документів, що стосується правовідносин між [PERSON] , та ТОФ «ФК «Дніпрофінансгруп» у розмірі 1500 грн., складання позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню у розмірі 7500 грн. Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення процесуальних дій. Також, судом враховано, що витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Крім того, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність). При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір є обґрунтованим. Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial