Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

Заявник - [PERSON] 12 квітня 2023 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з заявою про встановлення факту свого постійного проживання зі спадкодавцем - [PERSON] , померлим [INFO] , станом на момент смерті останнього та відкриття спадщини. В обґрунтування вказаної заяви, заявник посилається на те, що він - [PERSON] є рідним братом - [PERSON] , померлого [INFO] , після чого відкрилась спадщина на майно останнього, а саме: 1/4 частки квартири [ADDRESS] , інші частки якої належать йому - [PERSON] . Як стверджує заявник, інших спадкоємців до майна [PERSON] , крім нього, як рідного брата, не має. Заявник стверджує, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за якою разом з ним проживав його брат - [PERSON] , до моменту своєї смерті, у зв`язку з чим, він - [PERSON] вважав себе таким, що прийняв спадщину у відповідності до положень чинного законодавства. В подальшому, він - [PERSON] звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Масалової В.А., на підставі якої нотаріусом було заведено спадкову справу №55/2022. Однак, постановою приватного нотаріуса від 27 грудня 2022 року за №412/02-14, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку наявністю розбіжностей у реєстрації місця проживання та фактичного проживання померлого, що не надає можливості встановити факт прийняття [PERSON] спадщини, яка залишилась після смерті його брата, у строки та порядок визначений положеннями ЦК України. Також у постанові, нотаріусом було роз`яснено йому - [PERSON] про можливість звернення до суду з відповідною заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем за однією адресою. Заявник зазначає, що померлий [INFO] [PERSON] на момент смерті значився зареєстрованим за адресою місця проживання бабусі: [ADDRESS] , однак фактично проживав разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Приймаючи вищевикладене, як стверджує заявник, вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з цією заявою. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаною заявою розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 26 квітня 2023 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. До судового засідання призначеного на 15 серпня 2023 року з`явився заявник та його представник, які заяву підтримали та просили суд задовольнити. Представник заінтересованої особи - Одеської міської ради до призначеного судового засідання на 15 серпня 2023 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, що підтверджується підписом останнього про отримання 28 червня 2023 року судової повістки у наявному в матеріалах справи рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Про причини неявки представник заінтересованої особи не повідомив, як і не скористався процесуальним правом на подання письмових пояснень по справі. За наслідком чого, у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 15 серпня 2023 року за наявною явкою сторін по справі. Також у судовому засіданні 15 серпня 2023 року за заявою заявника було здійснено допит в якості свідків наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Заслухавши пояснення сторони заявника, здійснивши допит свідків, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , про що 26 вересня 1985 року Відділом ЗАГСу Київського РВК м. Одеси було складено актовий запис №2205, в якому в графі відомості про батьків вказано інформацію: про матір - [PERSON] , про батька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Також, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Отже, доводи, що заявник - [PERSON] та [PERSON] є рідними братами, є підтвердженими належними доказами. 25 лютого 1997 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, під час чого [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Надалі, [INFO] матір [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [INFO] помер батько заявника та його брата - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [INFO] померла - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яка зі слів заявника є його бабусею. Так, після смерті останніх, оформивши свої спадкові права, судом встановлено, що [PERSON] належить частки нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , з яких: частка на підставі свідоцтва про право власності від 21.12.2006 року за № [NUMBER] , виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради; частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 березня 2023 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масалової В.А., в рамках спадкової справи №53/2022, зареєстрованого реєстрі за №212; частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 березня 2023 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масалової В.А., в рамках спадкової справи №54/2022, зареєстрованого реєстрі за №213. Інша частка вказаної квартири зареєстрована за братом заявника - [PERSON] , яка належить на підставі свідоцтва про право власності від 21.12.2006 року за № [NUMBER] , виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради. В подальшому [INFO] помер брат заявника - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Внаслідок смерті особи відкривається спадщина (ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ч.1 ст.1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст.1218 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). У відповідності до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. (ч.1,2 ст. 1269 ЦК України). Отже, як вбачається внаслідок смерті [PERSON] , померлого [INFO] , відкрилась спадщина на належне останньому за час життя майно, зокрема на 1/4 частку нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Заявник - [PERSON] належить до кола спадкоємців першої черги до майна [PERSON] , померлого [INFO] , за законом. 19 грудня 2022 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Масалової В.А. з заявою про прийняття спадщини до майна в порядку спадкування за законом після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] , на підставі якої приватним нотаріусом заведено 19 грудня 2022 року спадкову справу №55/2022, номер у спадковому реєстрі за №70056717, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі за №70950417 від 19 грудня 2022 року. Як вбачається, 27 грудня 2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масаловою В.А. в рамках спадкової справи №55/2022 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Вказана відмова обґрунтована тим, що на день смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з 1/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємець за законом [PERSON] , зареєстрований та проживає у вказаній квартирі, одночасно є власником частки цієї квартири. Після смерті спадкодавця він фактично прийняв спадщину, вступив у володіння часткою спадкового майна, яке належало його рідному брату та просить видати йому Свідоцтво про право на спадщину за законом. Однак, у відповідності до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про смерть [PERSON] від 19 грудня 2022 року №00037870623, та довідки ДНАП ОМР довідку №III-197851-ю/л від 23.12.2022 року, останній був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За наслідком чого, у зв`язку з розбіжностями в реєстрації місця проживання та фактичного проживання померлого, приватним нотаріусом зазначено про неможливість встановити прийняття спадщини спадкоємцем. Також нотаріусом у зазначеній постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 грудня 2022 року засвідчено, що інших спадкоємців до майна смерті [PERSON] , померлого [INFO] , крім - [PERSON] , у померлого немає. Вказані обставини зумовили звернення заявника до суду з цією заявою. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст. 315 ЦПК України). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», необґрунтованою є практика місцевих судів щодо визнання поважності причин пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини фактичним користуванням і володінням майном спадкодавця або ж проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. З позиції викладеної в постанові Верховного суду України від 19.12.2018 року (справа № 540/147/17) встановлено, що саме по собі визнання юридичного факту в судовому порядку є непотрібним, якщо від цього факту не виникають, не змінюються чи не припиняються інші правовідносини. Враховуючи викладене, суд вважає, що заявник вірно обрав спосіб звернення до суду шляхом подання цієї заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Досліджуючи подані до суду докази, судом встановлено, що заявник - [PERSON] та померлий [INFO] [PERSON] є рідними братами та співвласниками квартири [ADDRESS] . У відповідності до Довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописки) №800 від 02.03.2006 року, вбачається, що станом на день її видачі у вказаній квартирі [ADDRESS] , були зареєстровані зокрема: [PERSON] , зареєстрований 29.06.2005 року та [PERSON] , зареєстрований 19.06.2002 року. З поданої до суду копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданої 30 листопада 2013 року на ім`я - [PERSON] вбачається, що останній залишається бути зареєстрованим за вказаною адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини також підтверджується отриманою судом довідкою з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України з відомостями про реєстрацію [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , станом на 08.04.2023 року, в якій останній був зареєстрований 29.06.2005 року. На підставі вищевикладеного вбачається, що заявник - [PERSON] станом на момент смерті брата - [PERSON] , померлого [INFO] , проживав у приналежній йому та спадкодавцю квартирі [ADDRESS] . У відповідності до постанови приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Масаловою В.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 грудня 2022 року вбачається, що останньою встановлено останнє місце реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, згідно з наданим до суду актом про фактичне місце проживання особи без реєстрації (на час смерті) за адресою: [ADDRESS] , складеного 08 квітня 2023 року комісією у складі сусідів: [PERSON] , мешканки квартири [ADDRESS] вказаного будинку; [PERSON] , мешканки квартири [ADDRESS] вказаного будинку; [PERSON] , мешканки квартири [ADDRESS] вказаного будинку; підписи яких засвідчені начальником дільниці №3 Комунального підприємства «житлово-комунальний сервіс «Вузівський», вбачається засвідчення вказаними особами факту фактичного проживання [PERSON] без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , по день його смерті - [INFO] . У відповідності до довідки виданої 10 квітня 2023 року начальником дільниці №3 Комунального підприємства «житлово-комунальний сервіс «Вузівський» засвідчено фактичне проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у період з 2002 року по 2018 рік. В судовому засіданні призначеному 15 серпня 2023 року в якості свідків були допитані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що вона була знайома з померлим [PERSON] , який є онуком її сусідки за адресою: [ADDRESS] . Свідок засвідчила, що вона - [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Свідок підтвердила, що бачила [PERSON] , який періодично відвідував бабусю і гостював за адресою: [ADDRESS] , однак засвідчила, що [PERSON] ніколи там не проживав на постійній основі, а бабуся проживала одна. Допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали тотожні за змістом свідчення, а саме пояснили, що зареєстровані і проживають у будинку [ADDRESS] , та знайомі з сім`єю [PERSON] , у тому числі особисто знають [PERSON] та померлого [PERSON] , які є рідними братами. Свідки підтвердили, що станом на момент смерті - [PERSON] фактично проживав за адресою: [ADDRESS] . У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Приймаючи вищевикладене, суд вважає докази надані заявником належними, допустимими, за наслідком чого у суду відсутні підстави ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених заявником та підтверджених документами. Проаналізувавши дані, що знаходяться в матеріалах справи та дослідивши докази у їх сукупності суд приходить до переконання, що обставини на які покликається заявник у заяві знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах, а тому є доведеним факт постійного проживання [PERSON] , разом з [PERSON] , померлим [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , станом на час відкриття спадщини - [INFO] . Також судом встановлено, що заявлений факт необхідний заявникові по справі для оформлення спадкових прав після смерті рідного брата - [PERSON] , померлим [INFO] . Судом не встановлено можливе порушення прав та інтересів третіх осіб, за наслідком встановлення заявленого факту, з урахуванням відсутності відомостей про інших спадкоємців до майна [PERSON] , померлого [INFO] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, суд приходить до висновку обґрунтованість і наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Outcome: approved