Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

В березні 2022 року Командир військової частини [NUMBER] [PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області із даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до наказу командира ВЧ [NUMBER] (польова пошта [NUMBER] ) №161 відповідач зарахований до списків особового складу та поставлений на всі види забезпечення. Взято під арешт з 26.10.2014 року на підставі наказу командира військової частини №46 від 05.03.2015 року. Виключений із списків особового складу військової частини [NUMBER] з 22.04.2020 року на підставі наказу командира військової частини №77 від 21.04.2020 року. 15.04.2016 року [PERSON] звернувся до Куйбишевського районного суду з позовом, в якому просить стягнути з Міністерства оборони України, військова частина [NUMBER] матеріальну та моральну шкоду, посилаючись на те, що 27.08.2014 року [PERSON] скоїв дорожньо-транспортну пригоду, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 206 051грн. та моральну в розмірі 50 00,00грн. Заочним рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, стягнуто на його користь 206051.00грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50000,00грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди . 27.02.2019 року військова частина [NUMBER] виплатила відшкодування в розмірі 256051грн. за рішенням суду. Позивач просить стягнути з відповідача на користь військової частини [NUMBER] в порядку регресу понесені збитки. Представник позивача - військової частини [NUMBER] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги позову підтримує та просить його задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутності до суду не направив, відзиву на позов не подав, а тому, суд розглядає справу у його відсутності та ухвалює заочне рішення. Відзив на позов та заперечення проти розгляду справи від відповідача до суду не надходили. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що на підставі наказу командира військової частини [NUMBER] №163 (по стройовій частині) від 31.07.2014 року солдата [PERSON] зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення. Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) від 21.04.2020 року №77 солдата [PERSON] виключено зі списків особового складу частини, зі всіх видів забезпечення. Заочним рішенням Куйбишевського районного суду Запоріжської області по справі №319/485/16-ц від 13.09.2016 року частково задоволено позовну заяву [PERSON] до Міністерства оборони України, військової частини [NUMBER] польова пошта [NUMBER] Міністерства оборони України, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, третя особа [PERSON] . Стягнуто з військової частини [NUMBER] польова пошта [NUMBER] Міністерства оборони України на користь [PERSON] 206051.00грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50000,00грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Відповідно до виписки від 27.02.2019 року Державної казначейської служби України 27.02.2019 року військова частина [NUMBER] виплатила відшкодування в розмірі 256051грн. за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦІК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлене законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999 (зі змінами), військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. Відповідно до статті З Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999 (зі змінами), військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України», майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління. Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України, правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду від 27.03.1992 № б «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності та ін.). Відповідно до частини 6 статті 261 Цивільного кодексу України, за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Відповідно до абзацу 3 пункту постанови Пленуму BCCУ з розгляду цивільних та кримінальних справ (постанова №4 від 01.03.2013 року), регресну вимогу може бути пред`явлено протягом трьох років із дня виконання зобов`язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо). Відповідно до частини ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п.1 1.2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 №4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особі , підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки,- незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, а тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими. Відповідно до абзацу 5 пункту 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивильно-правового договору, має право зворотної вимоги у розмірі виплаченого (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди. відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). Таким чином, загальна сума, що підлягає відшкодуванню військовій частині [NUMBER] становить 256051,00грн. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Військова частина [NUMBER] , згідно вимог статей 1-3 Закону України «Про правовий режим майна у ЗС України» та статей 1-3 Закону України «Про господарську діяльність у ЗС України», є суб`єктом господарської діяльності ЗС України за рахунок Державного бюджету, веде відокремлене господарство, має самостійний баланс доходів та витрат кодів економічної діяльності, а також відокремлені рахунки в Державному казначействі та ) банківських установі. Майно, матеріальні та грошові засоби є державною власністю (що входять до сфери ) управління Збройних Сил України які закріплені за військовою частиною на праві оперативного управління). Приймаючи до уваги, що військова частина [NUMBER] являється структурним підрозділом Збройних Сил України, а Збройні Сили України відповідно до ст.3 ЗУ «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 № 1934-ХП підпорядковується Міністерству Оборони України який є центральним органом виконавчої влади і військового і управління, то військова частина [NUMBER] є органом виконавчої влади, тобто виконує відповідні функції як орган держави, то шкода завдана діями відповідача не тільки військовій частині [NUMBER] , а інтересам держави в цілому. Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи 1 бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.89 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», суд має виходити з установленого законом правила про те, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню в повному обсязі. Згідно ч. 6 ст. 28 ЦК України - позови про відшкодування шкоди, завданої майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем завдання шкоди. Таким чином юридичній особі - військовій частині [NUMBER] , яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський район, смт. Чорноморське, було завдано шкоду і військова частина має право на відшкодування відповідачем, повної суми виплачених військовою частиною за рішенням суду коштів у сумі 256051,00грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 840,77грн. слід віднести на відповідача так як позовні вимоги задоволено в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved