Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

24 жовтня 2022 [PERSON] звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із заявою щодо визнання недієздатною його матері [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] та призначити заявника опікуном [PERSON] .. Заява обґрунтована тим, що [PERSON] є особою, якій встановлено І « А» групу інвалідності у зв`язку з впливом аварії на ЧАЕС, причиною інвалідності є повна втрата зору, яка призводить до того, що вона має обмеження життєдіяльності до самообслуговування, до орієнтації , до трудової діяльності. Ухвалою 25 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі, 10 квітня 2023 року призначено у справі судово-психіатричну експертизу. 10.07.2023 року на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта, справу призначено до судового розгляду. Представник заявника в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та участі заявника, заяву підтримує в повному обсязі та просить суд її задовольнити. Представник заінтересовані особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надсилав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Встановленню судом факту відповідають цивільні правовідносини про визнання фізичної особи недієздатною, які регулюються нормами ЦК України та ЦПК України. Стаття 3З Закону України "Про психіатричну допомогу" визначає презумпцію психічного здоров`я. Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-384цс16 зроблено висновок, що "за положеннями частини першої статті 39ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Частиною другою статті 39ЦК України встановлено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України. Відповідно до статті 239ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є рідним сином [PERSON] . Вказане підтверджується свідоцтвом про народження, виданого 27 травня 1986 року Гавриливським с/с Вишгородського району Київської області серії [NUMBER] ( а.с.4). Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 1042195 від 07.06.2018 року [PERSON] має І групу інвалідності, підгрупа « А» з 07.06.2018 року, захворювання пов`язане з впливом аварії на ЧАЕС, потребує постійного стороннього догляду ( а.с.9). У висновку судово-психіатричного експерта №651 Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» від 29.06.2023 року [PERSON] експерт чітко не вказує чи страждає [PERSON] на психічне захворювання, а лише вказує симптоматика, яка зафіксована при теперішньому клінічному психіатричному дослідженні у підекспертної [PERSON] , 1954 р.н., та описана в наданій на амбулаторну судово-психіатричну експертизу медичній документації на ім`я останньої - відповідають клінічним уявленням та діагностичним критеріям психічного розладу у вигляді: «Органічного ураження головного мозку судинно- дисметаболічного генезу (як наслідок тривалого перебігу гіпертонічної хвороби та цукрового діабету) з когнітивними порушеннями, стійким церебрастенічним та астено- невротичним синдромами» (згідно з МКХ-10: F07.8). За ступенем вираженості вищезазначений психічний розлад - істотно впливає на здатність [PERSON] , 1954 р.н., усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (ст. 36 ЦК України). Відповідь на питання №4 та №5 постанови суду, а саме: «Чи потребує [PERSON] , [INFO] , стороннього догляду та нагляду в зв`язку з її хворобою?» та «Чи має [PERSON] , [INFO] , фактичну можливість з`явитися в судове засідання та можливість особисто дати пояснення по суті справи?» - виходять за межі судово-психіатричного експерта( а.с.142-149). Суд звертає увагу, що дієздатність - це категорія цивільного та цивільно-процесуального права. Набуття дієздатності, обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною встановлюються зазначеними галузями права та відбувається за рішенням суду. Обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною обмежує здатність фізичної особи самостійно вступати в правовідносини, та після визнання такого факту особі призначається опікун чи піклувальник. Таким чином, недієздатність - втрата здатності здійснювати особою цивільні права та обов`язки внаслідок тяжкого порушення психічного стану. Критерії недієздатності психічно хворих визначені в Цивільному кодексі України. Стан недієздатності характерний тільки для фізичних осіб та встановлюється в судовому порядку після обов`язкового проведення судово-психіатричної експертизи. Визнання особи недієздатною - це не тільки визначення стану здоров`я, але й складне юридичне поняття, яке містить в собі два критерії: медичний та юридичний (психологічний). Під медичним критерієм слід розуміти "хронічний, стійкий психічний розлад". Другий, юридичний (психологічний) критерій, вказує на нездатність особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Але чіткого категоричного розмежування юридичного (психологічного) та медичного критеріїв існувати не може. Вказані критерії одночасно несуть як медичний, так і юридичний характер. Юридичний критерій недієздатності має, перш за все, психологічну природу. Він свідчить про тяжкість психічного захворювання, ступінь розладів у інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сферах психічної діяльності. Не кожний психічний розлад призводить до нездатності особи приймати участь у цивільних відносинах, а тільки такий його ступінь (глибина), який суттєво впливає на волю, пам`ять та інтелект хворого, що позбавляє особу можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, для визнання особи недієздатною встановити, у передбаченому порядку, тільки наявність психічного захворювання недостатньо. Суттєве значення має встановлення наслідків, які настали в результаті захворювання у вигляді глибини ураження інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сфери. Таким чином, межа між дієздатністю та недієздатністю психічно хворого встановлюється відповідно до юридичного (психологічного) критерію - здатності особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, визначення якого віднесено до компетенції судово-психіатричних експертів. Суттєве ураження інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сфери психічної діяльності, яке проявляється у неможливості особи усвідомлювати значення своїх дії та (або) керувати ними, може потягнути за собою важливі наслідки правового характеру у вигляді визнання громадянина недієздатним. Подані до суду медичні документи, матеріали проведеної судово-психіатричної експертизи не свідчать, що у [PERSON] виникає неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Виходячи з вищенаведеного, матеріали справи не дають жодних підстав для встановлення тієї обставини, що [PERSON] хворіє на психічну хворобу і внаслідок цього вона не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними, що є підставою для визнання особи недієздатною. За встановлених обставин, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що заява про визнання особи недієздатною задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed