Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 20 жовтня 2012 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . З вересня 2016 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинились та нею подано до суду позов до відповідача про розірвання шлюбу. За час шлюбу сторонами набуте спільне майно, а саме: - автомобіль марки «Audi A6», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] (згідно оцінки, яку проводило АТ «СК «АХА Страхування» під час укладення договору добровільного страхування наземного транспорту, вартість автомобіля становить 380000 гривень); - квартира за адресою: [ADDRESS] (згідно висновку про вартість майна станом на 30 березня 2017 року ринкова вартість квартири складає 1658405 гривень). Зазначена квартира була придбана шляхом укладення договору № 65644 про участь у Фонді фінансування будівництва від 07 лютого 2013 року та договору № 65644 про уступку майнових прав від 27 лютого 2013 року. Вартість квартири на момент її придбання становила 652756 гривень 88 копійок. Квартира була придбана частково за кошти, які належали їй особисто та не становили спільну сумісну власність. 06 квітня 2009 року їй подарували квартиру за адресою: [ADDRESS] . 21 серпня 2013 року зазначена квартира була продана за 296000 гривень, які в подальшому були спрямовані на придбання квартири [ADDRESS] . 23 лютого 2013 року її мати [PERSON] подарувала їй грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, що станом на 23 лютого 2013 року становило 159860 гривень. Зазначений факт підтверджується письмовим договором, який був вчинений у присутності свідків. Зазначені кошти також були спрямовані на придбання квартири [ADDRESS] . Таким чином, частина квартири у розмірі 69,84 % була придбана нею за особисті кошти, а тому є її особистою власністю. Інша частина квартири у розмірі 30,16 % становить спільну сумісну власність. Просила суд ухвалити рішення, яким: - визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] ; - визнати за відповідачем право власності на автомобіль марки «Audi A6» державний реєстраційний номер [NUMBER] . Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Підтримала викладене у відповіді на відзив на позовну заяву (т. 2, а.с. 126-137). Зазначила, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року. У 2017 році автомобіль марки «Audi A6» державний реєстраційний номер [NUMBER] відчужений відповідачем без згоди позивача. Перший внесок за спірну квартиру здійснили за рахунок коштів, які їм подарували на весілля, а також допомогли батьки позивача. Наступний внесок був вчинений з коштів, отриманих від продажу квартири позивача у м. Вінниця, а також за рахунок коштів, подарованих позивачу її матір`ю за договором дарування коштів. Спірна квартира коштує приблизно 80000 доларів США. Приблизно 30 відсотків вартості квартири є спільними коштами подружжя. Просить відступити рівності часток, оскільки відповідач платить аліменти на дитину у розмірі 1600 гривень, що є недостатнім для отримання дитини. Представник відповідача у судовому засіданні частково визнав заявлені вимоги, підтримав поданий до суду відзив на позовну заяву (т. 2, а.с. 10-20). Зазначив, що позивачем на підтвердження вартості квартири надано Звіт ПП «Експерт-Консалт-Центр», відповідно до якого станом на 30 березня 2017 року вартість квартири складає 1658405 гривень. Разом з тим, у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебувала справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та [PERSON] , заперечуючи проти позову, надала звіт ФОП « [PERSON] », відповідно до якого вартість квартири становила 1000886 гривень. Звіт, наданий позивачем, проведений по квартирам, які знаходяться в старих будинках, а квартира сторін перебуває в новобудові. З огляду на розбіжність у вартості квартири у зазначених звітах, відповідачем було замовлено звіт про незалежну оцінку квартири. Відповідно до звіту про оцінку майна № 19-77, виконаного ТОВ «Агентство експертної оцінки України» станом на 20 лютого 2019 року вартість квартири становить 2594740 гривень. Зазначає про те, що звіт сторони відповідача проведений на підставі аналізу квартири в цьому ж будинку, тому такий висновок експерта є належним доказом ціни нерухомого майна. Позивачем на підтвердження вартості автомобіля наданий суду договір добровільного страхування транспортних засобів, що не є звітом про оцінку майна, а тому не є належним підтвердженням ціни автомобіля. За результатами проведених досліджень ТОВ «Агентство експертної оцінки України» складено звіт станом на 22 лютого 2019 року, відповідно до якого вартість автомобіля становить 237326 гривень. Відповідач не погоджується з доводами позивача щодо обставин придбання квартири. Зокрема, квартира була придбана й за рахунок коштів, які належали відповідачу особисто та не були спільним сумісним майном подружжя. Відповідач звертався за допомогою до своїх батьків, у зв`язку з чим, останні продали квартиру за адресою: [ADDRESS] та подарували на новорічні свята 2013 року 27700 доларів США для придбання квартири, з яких 17700 доларів США були власними заощадженнями, а 10000 доларів - приватна позика. Факт укладення договору позики між матір`ю відповідача та [PERSON] підтверджується розпискою від 25 грудня 2012 року. Між відповідачем та його батьками було досягнуто домовленості, що позика буде повертатись батьками за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . 29 березня 2013 року зазначена квартира була продана та 30 березня 2013 року мати відповідача повернула [PERSON] позику. З огляду на наведене, джерелами фінансування придбання квартири були: особисті кошти відповідача у розмірі 28200 доларів США, спільні сумісні кошти подружжя у сумі 9547 доларів 22 центи США, особисті кошти позивача у сумі 45500 доларів США. Таким чином, частки подружжя у придбаній квартирі становили: 33,87 % - частка квартири, що належить на праві особистої приватної власності відповідачу, 54,65 % - частка квартири, що належить на праві особистої приватної власності позивачу, 11,48 % - частка квартири, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя. На купівлю автомобіля у подружжя були власні заощадженням у розмірі 9500 доларів США, а також 5500 доларів США, отаманих відповідачем з продажу належного йому на праві приватної власності автомобіля. За таких обставин, 33,77 % автомобіля є особистою приватною власністю відповідача, а 66,25 % є спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу. Зазначає про те, що сторони між собою намагались домовитись з приводу поділу майна, між ними був договір, де вони визнавали квартирою спільною власністю. У зв`язку з цим, відповідач вважав, що автомобіль він може відчужити. Відповідач визнає, що автомобіль був відчужений без згоди позивача. Коштами від продажу автомобіля розпорядився відповідач. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, покази свідків, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 2012 року (а.с. 8). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Сторони у судовому засіданні зазначили, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За час шлюбу сторонами набуте спільне майно, а саме: - автомобіль марки «Audi A6», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 19 грудня 2014 року (т. 3, а.с. 68)); - квартира за адресою: [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 квітня 2015 року (т. 1, а.с. 16)). З позову вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана шляхом укладення договору № 65644 про участь у Фонді фінансування будівництва від 07 лютого 2013 року та договору № 65644 про уступку майнових прав від 27 лютого 2013 року. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позивач зазначає про те, що спірна квартира була придбана частково за кошти, які належали їй особисто та не становили спільну сумісну власність. 06 квітня 2009 року позивачу на підставі договору дарування квартири подарували квартиру за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 20). Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 серпня 2013 року квартира за адресою: [ADDRESS] була продана за 296000 гривень (т. 1, а.с. 21-22). 23 лютого 2013 року мати позивача [PERSON] подарувала [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, що підтверджується письмовим договором дарування грошових коштів (т. 1, а.с. 23). Сторона позивача вказує на те, що кошти від продажу квартири та подаровані кошти у сумі 20000 доларів США були спрямовані на придбання квартири [ADDRESS] . Таким чином, позивач зазначає, що частина квартири у розмірі 69,84 % була придбана нею за особисті кошти, а тому є її особистою власністю. Інша частина квартири у розмірі 30,16 % становить спільну сумісну власність. Сторона відповідача заперечує проти таких доводів сторони позивача. Посилається на те, що квартира була придбана й за рахунок коштів, які належали відповідачу особисто та не були спільним сумісним майном подружжя. [PERSON] (батько відповідача) продав квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 29 березня 2013 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 2, а.с. 108-110). Сторона відповідача вказує на те, що батьки останнього подарували йому на початку 2013 року 27700 доларів США для придбання квартири, з яких 17700 доларів США були їх власними заощадженнями, а 10000 доларів - приватна позика. Факт укладення договору позики між матір`ю відповідача [PERSON] та [PERSON] підтверджується розпискою від 25 грудня 2012 року (т. 2, а.с. 101). 06 січня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування грошових коштів на суму 27700 доларів США (т. 2, а.с. 103). Сторона відповідача зазначає, що джерелами фінансування придбання спірної квартири були: особисті кошти відповідача у розмірі 28200 доларів США, спільні сумісні кошти подружжя у сумі 9547 доларів 22 центи США, особисті кошти позивача у сумі 45500 доларів США. Таким чином, частки подружжя у придбаній квартирі становили: 33,87 % - частка квартири, що належить на праві особистої приватної власності відповідачу, 54,65 % - частка квартири, що належить на праві особистої приватної власності позивачу, 11,48 % - частка квартири, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідач як на підставу своїх доводів посилається на покази свідків. Свідок [PERSON] у суді показала, що знає обох сторін, зокрема, відповідач знає з дитинства, а з позивачем познайомилась після її одруження з відповідачем. Їй було відомо, що сторони збирались придбати квартиру. Мати відповідача, яка є її подругою, попросила її позичити 10000 доларів США для першого внеску за квартиру. Вона у грудні 2012 року позичила вказані кошти (10000 доларів США) та мати відповідача повернули їх після продажу квартири у березні 2013 року. Мати відповідача в її присутності передали кошти відповідачу. Загальна сума, яку дати батьки відповідача на купівлю квартири, становила 27700 доларів США, з яких 17700 доларів США були їх заощадження, а 10000 доларів США це позичені кошти. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що відповідач є її сином, а позивач невістка. У листопаді 2012 року син розповів, що вони з невісткою вже найшли квартиру та перший внесок потрібно зробити в грудні 2012 року. 17700 доларів США у них були в якості заощаджень, а 10000 доларів США вони з чоловіком позичили у її подруги. Вони ще давали сину кошти у розмірі 9000 доларів США, а відповідач переоформив на батька свій автомобіль. Згодом батько відповідача автомобіль продав, оскільки були потрібні кошти на лікування. Враховуючи надані докази та покази свідків, суд вважає, що сторони не підтвердили придбання спірної квартири за особисті кошти, оскільки не надали докази купівлі нерухомого майна саме за подаровані батьками гроші, які вони отримали до фактичної оплати квартири. Крім того, факт продажу обома сторонами двох квартир не підтверджує, що спірна квартира була придбана за кошти з їх продажу, оскільки квартира за адресою: [ADDRESS] (квартира позивача) була продана 21 серпня 2013 року, а квартира за адресою: [ADDRESS] (квартира батьків відповідача) була продана 29 березня 2013 року, тобто вже після оплати вартості квартири за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідачем визнається факт того, що частка квартири, що належить на праві особистої приватної власності позивачу складає 54,65 %, тобто придбана за особисті кошти [PERSON] (т. 2, а.с. 17). Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, поділу між сторонами підлягає частина спірної квартири, що становить 45,35 %. Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вбачається, що частки сторін у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, складають по 22,68 %. З огляду на наведене, у порядку поділу майна за [PERSON] слід визнати право власності на 77325/100000 частин квартири [ADDRESS] (77,32 %), а за [PERSON] - право власності на 22675/100000 частин зазначеної квартири (22,68 %). Позивач також просить визнати за відповідачем право власності на автомобіль марки «Audi A6» державний реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 19 грудня 2014 року (т. 3, а.с. 68) зазначений автомобіль був придбаний за час шлюбу та оформлений на праві власності на позивача. Сторони зазначили, що вказаний автомобіль проданий 29 серпня 2017 року, що підтверджується заявою № 124729388 від 29 серпня 2017 року (т. 3, а.с. 58-60). Представник відповідача у суді зазначив, що [PERSON] відчужив спірний автомобіль без згоди позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Сторона позивача зазначає, що [PERSON] не було відомо про факт продажу автомобіля. Своєї згоди на продаж автомобіля, що є спільною сумісною власністю, вона не давала. Кошти від продажу автомобіля не отримувала. Вбачається, що спірний автомобіль було продано 29 серпня 2017 року. Шлюб між сторонами розірвано 04 грудня 2017 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва. Сторона відповідача не заперечує факт продажу спірного автомобіля без згоди позивача. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 726/2165/15-ц. На підтвердження ринкової вартості автомобіля марки «Audi A6» державний реєстраційний номер [NUMBER] , стороною відповідача наданий суду Звіт про оцінку майна ТОВ «Агентство експертної оцінки України» від 22 лютого 2019 року, з якого вбачається, що ринкова вартість автомобіля станом на дату оцінки складає 237326 гривень (т. 2, а.с. 69-85). Стороною позивача не надано суду доказів на спростування наданого відповідачем Звіту щодо ринкової вартості автомобіля. За таких обставин, суд вважає за можливе покласти в основу рішення при визначенні розміру грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Звіт про оцінку майна ТОВ «Агентство експертної оцінки України» від 22 лютого 2019 року. З огляду на наведене, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає грошова компенсація вартості 1/2 частини автомобіля марки «Audi A6» державний реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 118663 гривні. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 6455 гривень 07 копійок.

Outcome: partial