Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

В червні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить: 1) поділити квартиру [ADDRESS] між позивачем та відповідачем; 2) визнати за позивачем та відповідачем право власності на 2/3 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] ; 3) визнати за відповідачем право власності на 1/3 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що 09 червня 2001 року між [PERSON] (далі - Позивач) та [PERSON] (далі - Відповідач) було укладено шлюб який було зареєстровано відділом реєстрації акт громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. Під час шлюбу 19.12.2003 р. сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру було зареєстровано за Відповідачем, хоча квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Зокрема, відповідно до п.4 договору купівлі-продажу від 19.12.2003 року квартири була придбана за 162 565 грн. 00 коп. Квартира була придбана з метою проживання там разом з дитиною. Так, у них з Відповідачем на утриманні знаходиться малолітня дитина: [PERSON] , [INFO] . Квартира була придбана 19 грудня 2003 року за договором купівлі-продажу, тобто в період коли позивач з відповідачем перебувала у шлюбі. В той же час, у сторін відсутня згода щодо поділу квартири. Так як позивач вважає, що їй повинно належати 2/3 квартири. Оскільки фактично на її утриманні знаходиться малолітня дочка та вона вклала більше особистих коштів на придбання квартири. Ухвалою від 03.09.2019 р. провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду справи у порядку загального позовного провадження. Одночасно з позовом позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить забезпечити позов шляхом: до вирішення спору по суті і набрання судовим рішення законної сили, накласти арешт на квартиру [ADDRESS] . Право власності на яку зареєстровано за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу від 19 грудня 2003 року. Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 03.09.2018 року відмовлено в забезпеченні позову. У лютому 2020 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов просить задовільнити частково, а саме: поділити квартиру [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] на підставі права спільної часткової власності в рівнах частках по . Посилався на те, що квартира була придбана під час шлюбу. Право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем, хоча квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Ухвалою від 17.03.2020 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 20.04.2023 р. протокольною ухвалою було залучено в справу в якості третьої особи Акціонерне товариство «СЕНС БАНК». Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, до суду подала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності та позовні вимоги просила задовільнити в повному обсязі. Представник відповідача в судову засіданні просив позов задовольнити частково, розподіливши квартиру по 1/2 частині, пояснення надав аналогічні, зазначеним у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв по суті справи не подав. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що сторони по справі - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] - 09 червня 2001 року зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 330. Від шлюбу сторони мають дитину - малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Згідно Інформаційної довідки за № 303921885 від 30.06.2022 р. вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Підставою для такої державної реєстрації став Договір купівлі-продажу від 19.12.2003 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. за реєстром № 401 та зареєстрований в КП БТІ м.Києва. Таким чином, вищевказана квартира придбана в період шлюбу сторін. Даний факт не оспорюється сторонами та підтверджується матеріалами справи. Як вбачається з матеріалів справи, вишевказану квартиру було передано в іпотеку Акціонерному товариству «СЕНС БАНК» (попередня назва - АТ «Альфа Банк») на підставі іпотечного договору від 01.10.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотраіального округу Морозовою С.В., укладеного [PERSON] . У своїх позовних вимогах позивачка просить здійснити його поділ шляхом визнання за нею право власності на 2/3 частину квартири. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з такого. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 161/8116/19 в постанові від 09.07.2021 р., в якій досліджував питання поділу майна подружжя. ВС підкреслив, що конструкція норми статті 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Верховний Суд зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з наведеного, суд не приймає до уваги твердження позивачки про те, що вона вкладала більше особистих коштів в придбання квартири, оскільки це не підтверджується наявними в матеріалах доказами. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін у справі та підлягає поділу між ними. Визначаючи розмір часток при поділі спільного майна подружжя, суд дійшов такого. Статтею 70 СК України врегульовано питання розміру часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: 1. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Позивач як на підставу відступлення від засади рівності часток, просила врахувати, що на її утриманні знаходяться їх спільна з відповідачем дитина. Однак, суд вважає, що таку обставину не можна вважати підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя відповідно до ст.70 СК України, оскільки позивачем не надано суду доказів, що підтверджують ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу шлюбний договір (контракт) сторони не укладали та домовленості між ними не було, передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток вістуні, а тому при поділі вказаної квартири між подружжям суд виходить з рівності часток сторін у справі в об`єкті спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги позивача в частині розподілу майна підлягають частковому задоволенню, а саме: із визнанням за сторонами в порядку поділу майна права власності по 1/2 частині. Приписами частини 3 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З урахуванням викладеного вище, вимог діючого законодавства, встановлених по справі обставин, суд вважає, що придбана квартира повинна бути визнана спільним майном подружжя. Враховуючи той факт, що суд визнає квартиру спільним майном подружжя, то поділу вона підлягає на загальних підставах з визнанням за сторонами права власності по 1/2 частині кожному із подружжя. Суд вважає, що саме таким способом має бути поділено майно сторін, а не шляхом виділення сторонам у приватну власність, як просить позивач у позові. Тим самим позов підлягає частковому задоволенню На підставі викладеного, ст.ст. 60, 61, 63, 68-70 СК України, ст.ст.15, 16, 29, 317, 319, 321 368, 369, 372 ЦК України,

Outcome: partial