Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

У серпні 2022 року представником позивача [PERSON] подано до суду позовну заяву (з урахуванням уточнення), в якій просить: визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю Товариством з обмеженою відповідальністю "Везем Шиппінг", укладений 12 жовтня 2021 року; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Везем Шиппінг" на користь [PERSON] суму сплаченого авансу в розмірі 215 330,63 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 39 260,04 грн., пеню в розмірі 1 059 426,70 грн., а всього 1 314 017,37 грн.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Везем Шиппінг" на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. та витрати на професійну допомогу у розмірі 5 000,00 грн. В обґрунтування позовної заяви вказано, що 2021 році [PERSON] для особистих потреб та потреб членів своєї родини вирішив придбати легковий автомобіль. Здійснюючи пошуки потрібної моделі в мережі Інтернет, Позивач знайшов оголошення про продаж Товариством з обмеженою відповідальністю "Везем Шиппінг" автомобіля потрібної йому марки. З метою придбання автомобіля в найкоротший термін, Позивач зателефонував до Відповідача, де Позивачеві запропонували укласти попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу. Необхідність укладення попереднього договору Відповідач обґрунтував необхідністю транспортування автомобіля з іншого міста в якому він знаходиться на складі Відповідача. Попередній договір Відповідач вислав Позивачу поштою на адресу міста проживання, який було підписано Позивачем та відправлено на адресу Відповідача. Таким чином, 12 жовтня 2021 року між Позивачем та Відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з умовами якого сторони зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу на належний відповідачеві транспортний засіб строком до 28 лютого 2022 року (п. 1.1. та 1.2. Договору). Відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг відповідач повинен був укласти з позивачем Основний договір на належний відповідачу автомобіль (п.1.1) до 28 лютого 2022 року (п.1.2), однак прострочив виконання такого зобов`язання на 164 дня. Крім того, як виявилось пізніше, Транспортний засіб відповідачу взагалі не належить і до теперішнього часу, право власності відповідач на цей Транспортний засіб не набув, що робить неможливим виконання в подальшому умов Договору з боку відповідача. Відповідно до пункту 4.1 договору на теперішній час, термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав. Позивачем неодноразово були ініційовані спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку шляхом усного спілкування, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. На сьогодні Позивач не отримав від Відповідача жодного письмового чи усного повідомлення із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення Основного Договору. Крім того, пізніше виявилось та стало очевидним, що за спірним договором Відповідач фактично зобов`язався надати послуги Позивачу з викупу Транспортного засобу за кошти Позивача з аукціону в США, транспортування його до України та розмитнення. Про це свідчить пункт 1.5. договору та розрахунок вартості автомобіля, який був наданий Відповідачем. Цей розрахунок складається з наступного: вартість лоту + аукціонний збір; доставка суша + море; брокерські послуги; вигрузка з порту; розмитнення; дилерські послуги; сертифікація. Отже Відповідач не мав на меті здійснювати продаж належного йому Транспортного засобу. Його метою було надання послуг, які зазначені в розрахунку вартості як «Дилерські послуги», чим Відповідач також ввів в Оману Позивача. Отже, при таких обставинах відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦК України, цей правочин слід тлумачити, як надання послуг дилера. Таким чином, під час укладення попереднього договору Відповідач ввів Позивача в оману, оскілки спонукав дати згоду на здійснення правочину на який в іншому випадку Позивач не погодився б. Відповідач ввів Позивача в оману стосовно основних характеристик товару, який Позивач бажав придбати, а саме його наявності, належності Відповідачу та поставки в майбутньому. В свою чергу, Відповідач не вчинив жодних дій для виконання умов попереднього договору, що свідчить про відсутність у нього намірів до реального настання правових наслідків, передбачених оспорюваним правочином. У зв`язку з чим, позивач нарахував суму інфляційних втрат, суму пені. Також, вказує, що Позивач зазнав моральної шкоди, внаслідок дій Відповідача. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких Позивач зазнав у зв`язку із веденням себе в оману. Моральну шкоду Позивач оцінює в 5 000,00 грн. Позивач та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином, раніше представником позивача надано до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, відзиву на позов не надано. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що дана позовна заява підлягає частковому задоволенню, по наступним підставам. Судом встановлено, що 12 жовтня 2021 року між сторонами укладено попередній договір ПКП-9214 купівлі-продажу транспортного засобу, предметом якого визначено зобов`язання укласти в майбутньому - до 28 лютого 2022 року основний договір купівлі-продажу на належний відповідачу транспортний засіб марки DODGE, модель JOURNEY SE, рік випуску 2016, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Закріплено гарантію відповідача, що на момент укладення основного договору цей транспортний засіб належатиме відповідачу, не буде під забороною відчуження, арештом тощо (а.с. 7). Пунктами 1.4., 1.5. Договору визначено, що позивач володіє достатньою інформацією про транспортний засіб, його вартість, якісні та технічні характеристики. Відповідач здійснив викуп транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після погодження з позивачем, який жодних заперечень та претензій щодо викупу транспортного засобу з метою укладення основного договору не має. Відповідно до пункту 2.1 попереднього договору продаж транспортного засобу вчинявся між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 8070,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на дату укладання договору становить 212 725,20 грн., у тому числі ПДВ - 35 454,20 грн., та сплачується позивачем в безготівковій формі на поточний рахунок відповідачу в національній валюті України - гривні згідно з офіційним курсом НБУ на дату виставлення рахунку. Передумовою для укладення попереднього договору щодо придбання легкового автомобіля на вимогу відповідача (рахунок на оплату №9214-ВШО172-1 від 23 грудня 2021 року) 24 грудня 2021 року позивач здійснив перерахунок коштів на рахунок відповідача в сумі 81316,38 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 10). 13 жовтня 2021 року позивачем за транспортний засіб перераховано на поточний рахунок ТОВ "Везем Шиппінг" грошові кошти в розмірі 98797,28 грн., що підтверджується квитанцією. Іншу частину платежу 35216,96 грн. здійснено 19 жовтня 2021 року, що підтверджується квитанцією (а.с. 9). Пунктами 3.1 попереднього договору передбачено, що позивач набуває право власності на транспортний засіб з моменту укладення основного договору та державної реєстрації автомобіля в одному із сервісних центрів МВС України. За твердженням сторони позивача, станом на 28 лютого 2022 року ТОВ "Везем Шиппінг" не уклало основного договору купівлі-продажу транспортного засобу марки DODGE, модель JOURNEY SE, рік випуску 2016, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , вказаний автомобіль не належить відповідачу, право власності на нього товариством у встановленому законом порядку не зареєстровано. У зв`язку з істотним порушенням умов попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9214 від 12 жовтня 2021 року з боку ТОВ "Везем Шиппінг" сторона позивача просить визнати попередній договір недійсним, стягнути з товариства здійснені на його користь платежі у розмірі 215330,63 грн., інфляційні втрати, пеню, моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. За положеннями ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів. У відповідності до ст.ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Нормою ч. 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (ч. 3 ст. 635 ЦК України). Положенням ч. 1 ст. 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. У відповідності до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до визначених критеріїв. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України. При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) неоспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) неусунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Аналогічний підхід застосовував у свої практиці Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-143гс14. Норми ст.ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" установлюють самостійні підстави недійсності договору. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про захист прав споживачів" за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Згідно зі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача; несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним; положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до правила, закріпленого у ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з положенням ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. У постанові від 08 червня 2016 року по справі № 6-330цс16 Верховний Суд України, проаналізувавши норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. У висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року по справі № 390/34/17, зазначається, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Відповідно до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом в ході розгляду справи встановлено, що позивач, маючи намір придбати автомобіль DODGE, модель JOURNEY SE, рік випуску 2016, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , звернувся до ТОВ "Везем Шиппінг", з яким 12 жовтня 2021 року уклав попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9214, на виконання якого позивачем на поточний рахунок відповідача були перераховані грошові кошти в погодженому сторонами розмірі (п. 2.1 попереднього договору), однак в обумовлений попереднім договором строк до 28 лютого 2022 року основний договір укладений не був, транспортний засіб не представлений замовнику, право власності на нього не зареєстровано, сплачені позивачем кошти не повернуті. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно положень ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити, зокрема, назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об`єм тощо), умови використання; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Нормативно-правовими актами, в тому числі технічними регламентами, можуть бути встановлені додаткові вимоги до змісту інформації про продукцію. Частини 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає ознаки несправедливих умов договорів, що обмежують права споживача, та до таких умов відносить, зокрема, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, проте згідно з вимогами ч.4 ст. 18 цього Закону вони не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що умови оспорюваного попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 12 жовтня 2021 року є несправедливими та містять дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживача, а також на те, що оспорюваний договір укладений з використанням ТОВ «Везем Шиппінг» нечесної підприємницької практики. Таким чином, підписавши договір та сплативши на користь ТОВ «Везем Шиппінг» частину коштів за вказаним договором, позивач засвідчив факт розуміння та прийняття ним умов попереднього договору, його правових наслідків, а також підтвердив своє волевиявлення на укладення такого договору на визначених у ньому умовах. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» укладений 12 жовтня 2021 року При цьому, щодо вимоги позовної заяви щодо стягнення з ТОВ «Везем Шиппінг» на користь позивача суми сплаченого авансу в розмірі 215 330,63 грн., суд зазначає наступне. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить стягнути сплачений відповідачу аванс в сумі 215330,63 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався також і на те, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу від 12 жовтня 2021 року припинив свою дію, оскільки ТОВ «Везем Шиппінг» не уклало з ним основний договір купівлі-продажу транспортного засобу марки: DODGE, модель JOURNEY SE, рік випуску 2016, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , у визначені у ньому строки - до 28 лютого 2022 року. Згідно п.п. 1.1., 1.2. попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9214 від 12 жовтня 2021 року сторони зобов`язались до 28 лютого 2022 року укласти договір купівлі-продажу на належний ТОВ «Везем Шиппінг» транспортний засіб марка: DODGE, модель JOURNEY SE, рік випуску 2016, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . У встановлений строк основний договір купівлі-продажу транспортного засобу сторонами укладено не було, доказів зворотного відповідачем до суду не надано, у зв`язку з чим попередній договір слід вважати припиненим. Таким чином, сплачені позивачем кошти на рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» у загальному розмірі 215 330,63 грн. підлягають поверненню як аванс. Разом із тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача суми інфляційних втрат в розмірі 39260,04 грн., оскільки попереднім договором не було передбачено строків та порядку повернення ТОВ «Везем Шиппінг» суми, сплаченої позивачем як аванс у разі неукладення основного договору у встановлені договором строки, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до ТОВ «Везем Шиппінг» із вимогою про повернення вказаної суми та отримання такої вимоги ТОВ «Везем Шиппінг». Відтак, у суду відсутні підстави для того щоб встановити коли саме ТОВ «Везем Шиппінг» було зобов`язане повернути позивачеві суму сплаченого авансу. Щодо вимоги про стягнення пені заявлені позивачем на підставі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», слід зазначити наступне. Відповідно до положень ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги), за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Вказана норма визначає права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) та застосовується у договірних відносинах між споживачем та виконавцем. Таким чином, до правовідносин, які виникли між позивачем та ТОВ «Везем Шиппінг» вказана норма не застосовується. Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що позовна заява в частині стягнення інфляційних втрат та пені не підлягає задоволення. Щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. суд зазначає наступне. Так, заявляючи до стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач вказує про те, що він зазнав моральну шкоду, внаслідок дій відповідача. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав, у зв`язку із веденням себе в оману. Моральну шкоду позивач оцінює в 5 000,00 грн. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданим споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд вбачає, що діями відповідача заподіяно позивачеві моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, нервових переживаннях, які позивач зазнав у зв`язку з невиконанням умов Попереднього договору, час, який позивач витрачає на захист своїх прав, а тому на користь позивача підлягає стягненню з відповідача моральна шкода, яку суд визнає, з урахуванням вимог розумності та справедливості в сумі 5 000,00 грн. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу на підставі договору про надання правової допомоги №78 від 03 серпня 2022 року у зазначеній цивільній справі надає [PERSON] , що підтверджується ордером серія АН №1075122. Згідно меморіального ордеру №@2PL629859 від 04 серпня 2022 року позивач сплатив адвокату суму у розмірі 5 000,00 грн. (а.с. 15). Крім того, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі №823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі №816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та фактичного понесення нею витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 2000 грн., тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволених вимог, а тому судовий збір слід стягнути в розмірі 2 153,31 грн., оскільки позивач на підставі положень Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial