Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

16.05.2023р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с. №4-14). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 19.05.2023р. позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, а також витребувані докази за окремим клопотанням (а.с.№57). В обґрунтування позовних вимог представник позивача - адвокат Потапов К.О. (діє на підставі ордеру серії АЕ №1128172 від 08.05.2023р. - а.с. № 56) зазначив, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди 21.10.2022р. було пошкоджено автомобіль «Ford Kuga», реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2022р. у справі №201/8967/22, яка набрала законної сили, винним у вчиненні ДТП визнано [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», що підтверджується полісом ОСЦПВ №EP.210613995 від 17.08.2022р. Позивач 24.10.2022р. звернувся до страховика із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про страхове відшкодування. Проте, листом №1214-31 від 29.11.2022р. страховик відмовив у виплаті страхового відшкодування, оскільки згідно свідоцтва про державну реєстрацію № [NUMBER] власником транспортного засобу FORD KUGA, реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] 12.12.2022р. позивач направив страховику заяву, в якій просив надати копії всіх наявних у відповідача письмових і інших документів, перебуваючих у страховій справі №22797, що стосуються дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 21.10.2022р. Листом №12167-31 від 21.12.2022р. страховик повідомив, що оскільки позивач не є власником транспортного засобу у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» відсутні підстави для надання матеріалів вищезазначеної страхової справи. 02.05.2023р. позивач вкотре звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування та надати документи, пов`язані зі страховим випадком, проте страховиком не було вчинено жодних необхідних дій, спрямованих на виконання даної заяви. На даний час страховиком не здійснено виплату страхового відшкодування, залишається невідшкодованою завдана майну шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 21.10.2022р., що порушує права позивача. Представник позивача просила задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 91 075 грн. 87коп., а також судові витрати по справі, які складаються із оплати судового збору у розмірі 1 073 грн. 60 коп., витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 25 000 грн. (а.с. №4-14, 146-149). 15.06.2023р. на електронну адресу суду та в системі «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Залевської Н.С. (діє на підставі довіреності № 1775 від 04.02.2021р. - а.с. № 65 ) в порядку ст. 178 ЦПК України надійшов відзив на позовну заяву, в якому адвокат проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та не обґрунтованість. Так, на думку представника відповідача, позивачем не було враховано, що передача права керування не є тотожним поняттям права отримання страхового відшкодування як особі, майну якої заподіяна шкода. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем, який вступив у спадщину своєї померлої матері та передав належним чином право користування автомобіля «Ford Kuga», реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] . Крім того, згідно довідки від 11.12.2021р. від 349/021 Покровської міської державної нотаріальної контори спадщина [PERSON] не видана. Проте, така довідка датована більше двох років назад та не може свідчити про реальний стан речей на дату ДТП. Для перереєстрації транспортного засобу, який перейшов в розпорядження за спадщиною на іншу особу, спадкоємець мав звернутись до територіального сервісного центру МВС з відповідними документами та оформити право власності на автомобіль належним чином. Оскільки на час настання ДТП строк прийняття спадщини [PERSON] минув, то спадкоємець вже міг здійснити перереєстрацію транспортного засобу. Також представник відповідача стверджувала, що «користування автомобілем на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ на ім`я померлого власника два роки назад не є належним користуванням авто. Отже, на думку представника відповідача, доводи позивача про той факт, що він правомірно експлуатував транспортний засіб, мав оригінал свідоцтва про реєстрацію ТЗ, а отже має право на отримання страхового відшкодування, є безпідставними. Адвокат зазначала також і про те, що положення п. 2.2. ПДР (щодо того, що власник транспортного засобу може передати транспортний засіб у керування іншій особі) не можуть бути застосовані у даному випадку, оскільки керування автомобілем на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ на ім`я померлого власника не є належним користуванням авто та не може свідчити про реальне волевиявлення користування автомобілем нового власника/ків, в тому числі щодо отримання належного власнику/кам страхового відшкодування. На підставі того, що позивач не надав доказів того, що правомірно користувався на момент ДТП автомобілем, який станом на дату ДТП був зареєстрований за померлою власницею, у задоволенні позову просила відмовити (а.с. №61-93). 26.06.2023р. до суду від представника позивача в порядку ст. 179 ЦПК України надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що позиція представника відповідача є хибною та необґрунтованою, а пред`явлені позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими і правомірними та підтвердженими належними і допустимими доказами, а тому вважав, що позов підлягає задоволенню повністю, оскільки позивач в повній мірі, як користувач, так і як особа, що правомірно експлуатувала транспортний засіб, у спірних правовідносинах вважається саме власником транспортного засобу у розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. №117-137). Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, надавши оцінку доводам сторін у сукупності з наданими письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21.10.2022р. у м. Дніпрі на перехресті вул. Сімферопольська та вул. Спаська сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля «Ford Kuga», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , та автомобіля «Mazda CX-7», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль «Ford Kuga», реєстраційний номер [NUMBER] , користувачем якого є [PERSON] . Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.12.2022р. у справі №201/8967/22 [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП. Постанова суду оскаржена не була і набрала законної сили 20.12.2022р. (а.с. № 22). На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Mazda CX-7», реєстраційний номер [NUMBER] була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» з лімітом відповідальності 160 000 грн., що підтверджується договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс ОСЦПВ №ЕР.210613995 від 17.08.2022р. (а.с.№23). 24.10.2022р. [PERSON] звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» з повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку (а.с. № 24-25). Згідно ремонтної калькуляції наданої страховиком вартість ремонту складає 93 675 грн. 87 коп., розмір франшизи складає 2 600 грн. Таким чином, розмір належного до виплати страхового відшкодування склав 91 075 грн. 87 коп. (93 675 грн. 87 коп. (збитки) - 2 600 грн. (франшиза) = 91 075 грн. 87 коп.). У зв`язку з чим страховиком було запропоновано позивачу дійти згоди про розмір страхового відшкодування у розмірі 91 075 грн. 87 коп. і надана відповідна форма заяви із зазначенням номеру страхової справи - «№22797» (а.с. №31-35). 18.11.2022р. позивач направив страховику заяву про згоду із розміром страхового відшкодування у сумі 91 075 грн.87 коп. (а.с. № 36). Листом №1214-31 від 29.11.2022р. ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» повідомило, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію № [NUMBER], власником транспортного засобу «Ford Kuga», реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] , у зв`язку з чим підстави для виплати страхового в ідшкодування позивачу відсутні (а.с. № 37-38). 12.12.2022р. позивач звернувся до страховика із заявою про надання копій документів, що перебувають у страховій справі №22797, зокрема, страхового полісу, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, акта огляду, документів, складених за результатами оцінки завданої шкоди, заяви про страхове відшкодування, рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування тощо. Листом №12167-31 від 21.12.2022р. ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» повідомило, що оскільки позивач не є власником транспортного засобу відсутні підстави для надання матеріалів вищезазначеної страхової справи (а.с. № 40). 02.05.2023р. позивач повторно звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування та надати документи, пов`язані зі страховим випадком, проте відповідач так і не здійснив виплату страхового відшкодування. Щодо права позивача на отримання страхового відшкодування, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , як власник автомобіля «Ford Kuga», реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. № 46), за життя передала даний автомобіль позивачу у володіння та користування разом з усіма документами на нього, в тому числі разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] . Дана обставина також підтверджується нотаріально завіреною заявою сина [PERSON] та її єдиного спадкоємця - [PERSON] від 20.06.2023р. (а.с. № 139-140). [INFO] [PERSON] померла (а.с. № 138). Єдиним спадкоємцем майна після її смерті є [PERSON] , що підтверджується довідками №349/02-10 від 22.12.2022р., №249/02-10 від 20.06.2023р., виданими Покровською міською державною нотаріальною конторою (а.с. № 75 зв.ст., а.с. № 138). Свідоцтво про право на спадщину не оформлялось. При цьому, суд звертає увагу, що обставини, пов`язані зі спадкуванням автомобіля, жодним чином не пов`язані зі спірними правовідносинами, що мають місце у даній справі, оскільки право позивача на отримання страхового відшкодування виникло з інших підстав. Пункт 1.6 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Тобто, власником транспортного засобу вважається не тільки його безпосередній власник, але і користувач чи особа, яка правомірно експлуатує транспортний засіб на законних підставах. Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Згідно із п. 1.4 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Згідно ч.1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), за змістом статті 37 Закону, є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (М(Т)СБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. При цьому, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суду слід встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із частиною 3 статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується (добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне). Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 08.04.2019р. у справі № 910/14693/17 та у постанові від 17.01.2020р. у справі № 686/19649/18. Крім того, у постанові Верховного Суду від 07.11.2018р. у справі № 200/21325/15-ц зроблено наступний висновок: «Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001р. № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03.12.2014р. у справі № 6-183цс14. Встановивши, що [PERSON] управляв транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що він правомірно володів цим майном, а тому має право на відшкодування завданої шкоди». Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» зазначала, що позивач не має права на отримання страхового відшкодування, оскільки він не є власником транспортного засобу, якому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди завдано механічних пошкоджень. Разом з тим, у позивача наявне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] . Доказів заволодіння водієм [PERSON] автомобілем «Ford Kuga», реєстраційний номер [NUMBER] , неправомірним способом матеріали справи не містять, а тому вказаний транспортний засіб є забезпеченим. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач керував транспортним засобом на законній підставі, а тому правомірно володів вказаним транспортним засобом. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07.11.2018р. у справі № 200/21325/15-ц. За таких обставин, оскільки позивач, як користувач майна - транспортного засобу «Ford Kuga», реєстраційний номер [NUMBER] , правомірно експлуатував транспортний засіб на момент дорожньо-транспортної пригоди та автомобіль правомірно перебував у його володінні, останній має право на отримання страхового відшкодування у розмірі, визначеному страховиком (91 075 грн. 87 коп.). Згідно ст. 10 Закону України «Про страхування», страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Відповідно до висновків викладених у п. 69, 71-74 постанови Верховного Суду у справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018р., у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відповідно до пункту 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Втім, ні станом на дату подачі позову, ні на день ухвалення судом рішення, відповідач страхове відшкодування позивачу не перерахував. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Види обов`язкового страхування в Україні визначені статтею 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 цієї статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Спеціальним законом, що регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктом 22.1 ст. 22 цього Закону встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Страховим випадком, відповідно до ст. 6 даного Закону, є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. А відтак, оскільки вина [PERSON] застрахована за полісом №ЕР.210613995 від 17.08.2022р., то ДТП, яка сталася 21.10.2022р., відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є страховим випадком, внаслідок якого у відповідача настає обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 91 075 грн. 87 коп. Підводячи підсумок вищевикладеному, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Приймаючи до уваги, що позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 073 грн. 60коп. (а.с. № 3). Щодо стягнення судових витрат, які понесені позивачем по оплаті професійної правничої допомоги, суд виходить з наступного. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022р. у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі 904/4507/18. З матеріалів справи встановлено, що професійна правнича допомога надавалась позивачу адвокатом Потаповим К.О., повноваження якого підтверджуються ордером про надання правничої допомоги серії АЕ №1128172 від 08.05.2023р. (а.с. №56), відповідно до договору №1804/23-ПД про надання правничої (правової допомоги) від 18.04.2023р. (а.с. № 152-157). Відповідно до п. 4.1 договору, сторони домовились, що вартість наданих послуг адвоката за договором про надання правничої (правової) допомоги складає 2 500 грн. за 1 годину роботи адвоката. Згідно з детальним описом робіт від 24.07.2023р., загальна вартість робіт з надання правничої допомоги становить 25 000 грн. та надано наступні послуги: - складання та подання позовної заяви - 4 год.; - складання та подання клопотання про витребування доказів - 1 год.; - складання та подання відповіді на відзив - 5 год. Отже, адвокатом на надання правничої допомоги всього витрачено часу 10 год. роботи. Згідно з платіжними інструкціями №167842340 від 21.06.2023р. та №163536394 від 02.05.2023р. позивачем сплачено кошти за надання правничої допомоги у загальному розмірі 15 000 грн. (а.с. №160). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію їхньої реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Перевіривши зміст наданих документів, суд зазначає, що заявлені до стягнення судові витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 25 000 грн. є неспівмірними зі складністю цивільної справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому судові витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь позивача, у співмірності до обсягу наданих послуг, слід стягнути у розмірі 15 000 грн., які і були фактично сплачені позивачем. Отже загальний розмір судових витрат позивача складає 16 073 грн. 60 коп. (1 073 грн. 60 коп. + 15 000 грн. = 16 073 грн. 60 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: approved