Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Комарівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, Ніжинської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що при розпаюванні земель КСП «Промінь», що знаходилось на території Прохорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, вона на підставі розпорядження Борзнянської РДА Чернігівської області, як член КСП «Промінь», отримала сертифікат на земельну частку (пай) серії ЧН № 0244410, який був зареєстрований 03.09.1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 552, розміром 5,4 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). На підставі розпорядження Борзнянської РДА Чернігівської області № 53 від 25.02.2002 року взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) [PERSON] 25.11.2004 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 044819 (пай № 405) загальною площею 5,46 га, в тому числі рілля 4,04 га з кадастровим номером 7420886800:03:001:0405, сіножать 1,42 га з кадастровим номером 7420886800:03.002:0405, яка розташована на території Прохорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який зареєстрований в Книзі № 1 записів реєстрації державних актів на право власності по Прохорівській сільській раді за № 5. Після адміністративно-територіальної реформи в 2020-2021 роках вказана земельна ділянка віднесена в адміністративні межі Комарівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області. В ході користування даними земельними ділянками було виявлено, що вони на сьогоднішній день знаходяться у приватній власності іншої особи, а саме [PERSON] . Відповідно до листа Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 27.10.2022 року № 66, на вищезазначені земельні ділянки з кадастровими номерами 7420886800:03:001:0405 на площу 4,0431 га та 7420886800:03.002:0405 на площу 1,4201 га були також видані Державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯО № 729303 та ЯО № 729304 відповідно на [PERSON] (пай № 405). Дані акти були видані на підставі розпоряджень Борзнянської РДА Чернігівської області від 10.05.2012 року № 212 та від 16.07.2012 року № 316. Надати інформацію, кому належав пай № 405, Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області не може по причині відсутності [PERSON] та [PERSON] у матеріалах Проекту організації території земельних часток (паїв) колишнього КСП «Промінь», що знаходилось в с. Прохори колишнього Борзнянського району Чернігівської області. Тобто, [PERSON] було помилково передано у власність земельні ділянки, які вже на той час були у власності [PERSON] . Як зазначає позивач, з метою відновлення порушених прав позивача на земельну ділянку-пай шляхом його нового виділу в натурі та оформлення нових правовстановлюючих документів необхідно в судовому порядку визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 044819 від 25.11.2004 р., що належить позивачу. Крім того, зазначає, що Прохорівським старостинським округом Комарівської сільської ради надано довідку від 10.07.2023 року № 174 з вільними земельними ділянками колишнього КСП «Промінь» (пай 395), які можуть бути використані [PERSON] . Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. На запитання суду додатково пояснив, що дійсно, першим державний акт на землю було видано саме [PERSON] , у 2004 році. Вже у подальшому, у 2012 році, на землю, яка знаходиться у власності [PERSON] , було помилково видано державний акт на землю [PERSON] . На момент видачі у 2004 році державного акта [PERSON] її права жодним чином порушені не були. Її право стало порушене лише після видачі державного акта на землю [PERSON] у 2012 році. На думку представника позивача, саме визнання недійсним державного акта, що був виданий [PERSON] , є ефективним способом захисту, незважаючи на те, що державний акт, виданий [PERSON] , є виданим пізніше. Відповідач Комарівська сільська рада в судове засідання представника не направив, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. З жодними заявами до суду не звертався. Відповідач Ніжинська РДА рада в судове засідання представника не направив, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. 15.08.2023 року надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому повідомив, що не визнає себе відповідачем у даній справі, оскільки: у позивача до відповідача Ніжинської РДА не сформовано суть позовних вимог; питання щодо отримання позивачем іншого земельного паю не відноситься до повноважень Ніжинської РДА, так як даний державний орган не є розпорядником інформації про розподіл земельних часток, паїв між власниками, їх переоформлення та спадкування на території Комарівської сільської територіальної громади Ніжинського району в особі Комарівської сільської ради. З іншими заявами відповідач Ніжинська РДА до суду не звертався. Третя особа в судове засідання представника не направив, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. З жодними заявами до суду не звертався. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, а це не оспорюється жодним суб`єктом, що [PERSON] на підставі розпорядження Борзнянської РДА Чернігівської області, як член КСП «Промінь», отримала сертифікат на земельну частку (пай) серії ЧН № 0244410, який був зареєстрований 03.09.1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 552, розміром 5,4 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). На підставі розпорядження Борзнянської РДА Чернігівської області № 53 від 25.02.2002 року взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) [PERSON] 25.11.2004 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 044819 (пай № 405) загальною площею 5,46 га, в тому числі рілля 4,04 га з кадастровим номером 7420886800:03:001:0405, сіножать 1,42 га з кадастровим номером 7420886800:03.002:0405, яка розташована на території Прохорівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який зареєстрований в Книзі № 1 записів реєстрації державних актів на право власності по Прохорівській сільській раді за № 5. В ході користування даними земельними ділянками було виявлено, що вони на сьогоднішній день знаходяться у приватній власності іншої особи, а саме [PERSON] . Відповідно до листа Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 27.10.2022 року № 66, на вищезазначені земельні ділянки з кадастровими номерами 7420886800:03:001:0405 на площу 4,0431 га та 7420886800:03.002:0405 на площу 1,4201 га були також видані Державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯО № 729303 та ЯО № 729304 відповідно на [PERSON] (пай № 405). Дані акти були видані на підставі розпоряджень Борзнянської РДА Чернігівської області від 10.05.2012 року № 212 та від 16.07.2012 року № 316. Надати інформацію, кому належав пай № 405, Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області не може по причині відсутності [PERSON] та [PERSON] у матеріалах Проекту організації території земельних часток (паїв) колишнього КСП «Промінь», що знаходилось в с. Прохори колишнього Борзнянського району Чернігівської області. Фактично у позивача наявний лише чинний державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 044819 від 25.11.2004 р. проте право власності на цю ж земельну ділянку зареєстроване також за іншою особою. Як спосіб захисту, з метою відновлення порушених прав, позивач просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 044819 від 25.11.2004 р., оскільки у подальшому позивач зможе звернутися до сільської ради для можливості відведення їй іншої земельної ділянки у такому ж розмірі, однак у іншому місці. Фактично перед судом поставлене єдине питання: оцінити ефективність способу захисту, обраного позивачем, чи призведе визнання недійсним державного акта до відновлення порушених прав позивача. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до\~статті 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1\~\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2\~ст. 16 Цивільного кодексу України\~визначає способи захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Водночас засіб захисту повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 року, заява № 38722/02). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 13 грудня 2021 року у справі № 761/33286/15 зазначено, що: «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом». У постанові від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата ВС вказала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. До прав, які підлягають судовому захисту, відносяться всі майнові та особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права. Загальні засади цивільного законодавства і засади здійснення судочинства закріплюють право особи на захист у суді будь-яких порушених або невизнаних прав. Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 916/1415/19 вказала, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Враховуючи наведене, суд зазначає, що вимога про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійним, що належить саме позивачу, не є ефективним способом захисту прав і законних інтересів особи (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями\~Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України. Обраний позивачем спосіб захисту жодним чином не відновить порушене право позивача, а навпаки, погіршить становище через скасування відповідного акта, який є чинним, та підстав для скасування якого, немає. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19). Також Верховний Суд неодноразового наголошував на тому, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, зокрема, про це йдеться і в постанові № 939/1078/20 від 19.05.2021року. За таких обставин, враховуючи наведене, слід відмовити в задоволенні позову. Окремо суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Згідно з положеннями статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 2 ст. 90\~Земельного кодексу України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Як убачається із ст. 153\~Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частиною 1 статті 155\~Земельного кодексу України\~передбачається, що у\~разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно\~ до\~ частин\~ другої,\~\~ п`ятої\~\~ статті\~\~ 158\~\~ Земельного\~\~ кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння,\~користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 911/2701/17 (провадження № 12-258гс18) вказано, що частиною п`ятою статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону». За змістом правової позиції, викладеної у справі № 6- 319цс15 ВСУ, судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки,\~недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до ч. 2 ст. 26\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, набуття права власності на земельну ділянку, яка на законних підставах перебуває в постійному користуванні іншої особи, є прямим порушенням прав такої особи на належне користування землею. У п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7\~«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Відповідно до правової позиції, яка викладена в\~постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. У своїй Постанові від 22 травня 2013 року у справі № 6-33цс13 у подібних правовідносинах Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Також, у Постанові від 24 квітня 2013 року у справі №6-14цс13 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 116 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог статей 116,118 ЗК України, є недійсним. За правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6/319цс15, визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З викладеного вбачається, що вимога про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку є належним способом захисту порушених прав. Однак, виходячи з позицій, що викладені у вище перерахованих судових рішеннях, вимога про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку стосується не первісного державного акта, а виключно державних актів, що видавалися пізніше, та які порушують право позивача, державний акт\~якого видавався\~першим (аналогічні фактичні обставини досліджувалися ВС у справі № 683/2422/19, постанова від 20.07.2022 року). Причому, належними відповідачами у справах про визнання недійсними та скасування актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку, та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу (постанова ВС від 22 червня 2022 року, справа № 545/1575/21). Тому, на думку суду, у даній конкретній справі, посилання позивача на такий спосіб захисту не є релевантним до фактичної ситуації, а також протирічить закону, оскільки ч. 1 ст. 155 ЗК прямо передбачається, що у\~разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Судом встановлено, що права позивача є дійсно порушеними, однак таке порушення виникло лише після видачі державного акта на земельну ділянку іншій особі у 2012 році, що не заперечується позивачем та його представником, однак не враховано ними при зверненні до суду. Тим більше, посилання на те, що, як зазначає представник позивача, Прохорівським старостинським округом Комарівської сільської ради надано довідку від 10.07.2023 року № 174 з вільними земельними ділянками колишнього КСП «Промінь» (пай № 395), які можуть бути використані [PERSON] , на думку суду, є непереконливими, оскільки, як убачається з самої довідки (а.с. 11), взагалі не є зрозумілим, кому така довідка була надана та у зв`язку з чим, яке призначення вказаних земель та чи дійсно вони можуть бути використані саме [PERSON] . Надання ж земельних ділянок у спосіб, що не передбачений законом, та з порушенням відповідного порядку є неприпустимим та може порушувати права інших мешканців відповідної територіальної громади. Приписами ст.ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 12 ЦПК передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На виконання вимог ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, роз`яснив представнику позивача наслідки вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій, однак останній до суду із жодними клопотаннями чи заявами не звертався, інших даних/доказів, які б вплинули на рішення суду, не надав та таких не повідомив. За таких обставин, враховуючи все вище наведене, слід відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed