Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-31 00:00:00

Заява обґрунтована тим, що дочка заявниці [PERSON] вчиняє відносно неї протиправні дії, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, ображає заявника нецензурними словами, погрожує фізичною розправою, виявляє агресію по відношенню до неї. Посилаючись на вищевказані обставини, просить суд постановити рішення про видачу обмежувального припису стосовно кривдника [PERSON] , яким визначити заходи тимчасового обмеження її прав та покласти на кривдника обов`язки, а саме: заборонити [PERSON] перебувати у місці спільного проживання з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В задоволенні заяви слід відмовити. Пунктом 3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до ст.350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частинами 2, 3 статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Відповідно до п.2 ч.1 ст.24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок про те, що, враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Як вбачається з довідки про склад сім`ї, заявник проживає в [ADDRESS] , разом з донькою [PERSON] та онуками [PERSON] , 2014 року народження та [PERSON] , 2017 року народження. Оскільки [PERSON] вчиняє домашнє насильство по відношенню до заявника, остання просить заборонити кривднику перебувати у місці спільного проживання в будинку по [ADDRESS] . Однак, заявник залишає поза увагою ту обставину, що [PERSON] є матір`ю двох малолітніх дітей, які також проживають по [ADDRESS] . Позбавлення [PERSON] права перебувати у місці спільного проживання в будинку по [ADDRESS] призведе до того, що малолітні діти будуть відокремлені від матері і не стане людини, на яку офіційно покладений обов`язок здійснювати за ними догляд. Заявнику, перш ніж ініціювати припис з забороною матері проживати з дітьми, потрібно домогтися офіційного визначення особи, яка здійснюватиме догляд за дітьми в такому випадку і нести за них відповідальність. Документи щодо визначення такої особи подаються суду разом з заявою про видачу обмежувального припису. У цьому випадку таких документів немає. Дітей без офіційної, відповідальної за них особи, не можна залишати навіть на один день. Суд не може у цьому випадку видати обмежувальний припис. До того ж, самі по собі факти притягнення особи до відповідальності за сімейне насильство не утворюють підстави для застосування обмежувального припису. Судові витрати суд відносить на рахунок держави у відповідності до ч.3 ст.350-5 ЦПК України.

Outcome: dismissed