Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-31 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернувся з позовом до Печерського районного суду м. Києва до Установи « 28 Управління начальника робіт» Міністерства оборони України (надалі по тексту - Відповідач), в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 142 223, 13 грн., компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку - 17 769, 22 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати 309, 69 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 85 274, 03 грн. В подальшому позивачем було подано уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути з відповідача на його користь 1 736 192, 18 грн., з яких заборгованість по заробітній платі - 104 219, 98 грн., компенсація втрати частини заробітної плати - 59 564, 68 грн., компенсація за невикористану відпустку - 19270, 52 грн., середній заробіток - 1 553 137, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до наказу начальника Установи «28 Управління начальника робіт» від 02.01.2019 року № 01-к [PERSON] було прийнято на посаду начальника юридичного відділу Установи з 02.01.2019 року. Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 09.07.2019 року № 368 «Про ліквідацію установи «28 управління начальника робіт» підлягала припиненню юридична особа - Установа «28 Управління начальника робіт», шляхом її ліквідації та було призначено ліквідатора, створено комісію. Однак, згідно з ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.08.2019 року у справі № 640/14848/19 зупинено дію наказу Міністерства оборони України від 09.07.2019 року до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 640/14848/19. Відповідно до наказу голови ліквідаційної комісії Установи від 14.08.2019 року № 28-к з позивачем припинено трудовий договір та звільнено з посади начальника юридичного відділу Установи. Як зазначив позивач, відповідно до п. 2 зазначеного наказу передбачено завдання бухгалтеру здійснити з ним повний розрахунок, враховуючи компенсацію за 14 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 02.01.2019 року по день звільнення. Однак, з позивачем не було проведено повного розрахунку, трудову книжку не було надіслано, а відтак позивач, після того як письмово звернувся до відповідача із вимогою в позасудовому порядку вжити заходів щодо повного розрахунку, у зв`язку із звільненням з роботи та поверненням трудової книжки, не отримавши належної реакції з боку відповідача на дане звернення, подав до суду зазначений позов щодо захисту своїх порушених прав. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.10.2019 року справу за позовною заявою [PERSON] до Установи «28 Управління начальника робіт» Міністерства оборони України про стягнення заборгованості по заробітній платі, ухвалено передати за територіальною юрисдикцією на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва. Постановою Київського апеляційного суду від 06.04.2020 року, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 30.10.2019 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.06.2020 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із виявленням недоліків. 12.08.2020 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з Установи «28 Управління начальника робіт» на його користь 578 622, 64 грн., в тому числі заборгованість по заробітній платі в сумі 147 219, 98 грн., компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку - 14304, 08 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати - 3980, 88 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2019 року по липень 2020 року включно у сумі 383 117, 70 грн., відшкодування моральної шкоди - 30 000, 00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.08.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання. 19.11.2020 року на адресу суду надійшла заява від позивача про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просив суд стягнути з відповідача на його користь 729 229, 22 грн., в тому числі заборгованість по заробітній платі в сумі 147 219, 98 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати - 623, 54 грн., компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку - 14304, 08 грн. та інфляційні втрати 429, 12 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2019 року по листопад 2020 року включно у сумі 516 652, 50 грн., відшкодування моральної шкоди - 50 000, 00 грн. 05.02.2021 року представник відповідача Установи «28 Управління начальника робіт», голова з комісії припинення Баканьов Д.О. подав відзив на позовну заяву, в якому повідомив про визнання позову в частині, а саме визнав заборгованість перед позивачем по заробітній платі у сумі 47 582, 60 грн., розмір компенсації за невикористану щорічну основну відпустку в сумі 5 826, 10 грн., розмір компенсації втрати частини заробітної плати у сумі 309, 69 грн., розмір компенсації втрати у зв`язку із несвоєчасною виплатою компенсації за невикористану відпустку в сумі 349, 57 грн., в задоволенні інших позовних вимог просив відмовити. Крім того, представник відповідача не погоджувався із розрахунками позивача щодо заборгованості по заробітній платі в сумі 128 567, 40 грн., яка була зазначена у довідці про заборгованість по заробітній платі станом на 01.07.2019 року №222/1 від 04.07.2019 року за підписом [PERSON] та бухгалтера [PERSON] . Вказував, що в реєстрі вихідної кореспонденції Установи відсутній запис про реєстрацію листа з вхідним № 222/1 від 04.07.2019 року. Кірм того, 04.07.2019 року бухгалтер [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні, а тому не могла видати вказану довідку. Крім того, починаючи з 29.07.2019 року [PERSON] був відсутній на робочому місці по 14.08.2019 року, складені відповідні акти відсутності на роботі. 14.08.2019 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України за прогули. Про звільнення [PERSON] повідомлено листом № 246 від 14.08.2019 року та запропоновано надати банківські реквізити для здійснення розрахунку по заробітній платі, оскільки як зазначає відповідач, вони не мали банківських реквізитів для здійснення розрахунку по заробітній платі з позивачем, так як 14.08.2019 року слідчим відділом Управління з розслідування військових злочинів Центрального апарату Державного бюро розслідувань на підставі ухвали слідчого судді 08.08.2019 року були вилучені первинні документи бухгалтерського обліку Установи. За таких обставин, відповідач визнав заборгованість по заробітній платі перед позивачем у розмірі 47 582, 60 грн. В той час, на думку відповідача, затримка розрахунку з позивачем по заробітній платі у період з 15.08.2019 року по 27.02.2020 року виникла з вини позивача, який ігнорував всі письмові звернення відповідача. Разом з цим, у вказаний період, виконавчою службою було накладено арешти на грошові кошти на поточних рахунках відповідача, що позбавило можливості здійснювати будь-які перерахування грошових коштів. За таких обставин, представник відповідача частково визнав позов, в іншій частині просив відмовити у задоволенні, через безпідставність та необґрунтованість. 15.02.2021 року позивач подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій заперечував щодо доводів представника відповідача, посилаючись на наступне. Зокрема, позивач зазначив, що відповідно до штатного розпису Установи на 2019 рік посадовий оклад начальника юридичного відділу становить 12 160, 00 грн. Згідно з наказом начальника Установи від 02.01.2019 року № 02-о «Про встановлення доплат та надбавок працівникам» установлено надбавку за складність та напруженість в роботі працівникам, в тому числі [PERSON] , начальнику юридичного відділу у розмірі 100% посадового окладу, доплату за вислугу років більше 20 років у розмірі 25% посадового окладу, надбавку за виконання особливо важливої роботи у розмірі 35% посадового окладу. Позивач вважає, що відповідачем умисно замовчується існування зазначеного наказу про встановлення доплат та надбавок працівникам Установи, а тому розрахунки заборгованості заробітної плати, наведені ним у відзиві, не відповідають дійсності. При цьому нарахування та виплата йому заробітної плати з урахуванням надбавок та доплат за період січень-березень 2019 року підтверджується фактичною виплатою заробітної плати за січень-березень 2019 року, а за квітень-травень 2019 року - довідкою Установи від 13.06.2019 року № 222 про заборгованість по заробітній платі станом на 01.06.2019 року. Згідно даної довідки від 13.06.2019 року № 222 за квітень 2019 року до видачі підлягає заробітна плата в розмірі 26 233, 99 грн. У подальшому як зазначає позивач, він перебував у відпустці з 27.05.2019 року по 31.05.2019 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, разом заборгованість за травень 2019 року склала 51 028, 79 грн. Оскільки заборгованість по заробітній платі за червень 2019 року не була погашена, позивачу була видана довідка від 04.07.2019 року № 222/1 про заборгованість по заробітній платі станом на 01.07.2019 року у розмірі 26 233, 99 грн. Крім того, позивач зазначає, що умови оплати його праці протягом липня та серпня 2019 року не змінювалися. Отже, заборгованість по заробітній платі, на думку позивача, складає 147 219, 98 грн. Разом з тим, 04.02.2019 року Установою перераховано на картковий рахунок позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 43 000, 00 грн. Таким чином, з 04.02.2021 року заборгованість по заробітній платі склала загальну суму в розмірі 104 219, 98 грн. Стосовно доводів представника відповідача щодо відсутності позивача на робочому місці у період з 29.07.2019 року по 14.08.2019 року, він заперечував, вказавши, що був на робочому місці, а також протягом зазначеного періоду здійснював представництво інтересів Установи у судах та підготовки процесуальних документів у справах, виконувалися обов`язки за посадою. За таких обставин, просив відзив сторони відповідача залишити без задоволення. 12.02.2021 року позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив суд стягнути з відповідача на його користь 789540, 85 грн., в тому числі заборгованість по заробітній платі в сумі 104 219, 98 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати 6434, 22 грн., компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку 14304, 08 грн., інфляційні втрати 958, 37 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 15.08.2019 року по лютий 2021 року включно) 613624, 20 грн., відшкодування моральної шкоди. 25.02.2021 року представник відповідача направив до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. Зокрема представник відповідача зазначив, що надані позивачем довідки не можуть слугувати належним та достовірним доказом для визначення розміру заробітної плати у квітні-червні 2019 року, так як не зареєстровані в Журналі вихідної кореспонденції Установи, не могли бути підписані головним бухгалтером, яка перебувала станом на 04.07.2019 року на стаціонарному лікуванні, не відображають дійсного розміру заробітної плати позивача у цей період. Крім того, відповідачу невідомо про існування наказу № 02-0 від 02.01.2019 року «Про встановлення доплат та надбавок працівникам». Стосовно перебування позивача на робочому місці з 29.07.2019 року по 14.08.2019 року, представник відповідача зазначив, що 29.07.2019 року [PERSON] перебував на робочому місці, де був ознайомлений головою ліквідаційної комісії з наказом від29.07.2019 року № 4, відповідно до якого начальнику юридичного відділу [PERSON] було наказано сформувати перелік справ, а також всі документи з юридичної діяльності для передачі ліквідаційній комісії Установи. Також [PERSON] був повідомлений про відкликання довіреності на представництво інтересів установи. Про ознайомлення позивач власноручно поставив свій підпис. Однак, після ознайомлення із наказом, позивач покинув робоче місце та більше не з`являвся. За таких обставин, представник відповідача вважав, що наведені позивачем у відповіді на відзив пояснення та міркування не заслуговують на увагу суду, так як є суперечливими та протирічать раніше повідомленими позивачам обставинам, не ґрунтуються на дійсних обставинах справи. Разом з тим, просив суд зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до розміру реальної заборгованості по заробітній платі перед позивачем до 47 582, 60 грн. 24.02.2021 року позивач подав до суду додаткові пояснення щодо окремих питань по суті справи. 24.05.2021 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь 844416, 00 грн., в тому числі заборгованість по заробітній платі в сумі 104 219, 98 грн., компенсація втрати частини заробітної плати 13 971, 28 грн., компенсація за невикористану щорічну основну відпустку 12 602, 52 грн., інфляційні втрати 1436, 68 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2019 року по травень 2021 року 712185, 60 грн., відшкодування моральної шкоди 50 000, 00 грн. 26.08.2021 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь 946565, 76 грн., в тому числі заборгованість по заробітній платі в сумі 104 219, 98 грн., компенсація втрати частини заробітної плати 15 743, 03 грн., компенсація за невикористану щорічну основну відпустку 12 602, 52 грн., інфляційні втрати 1663, 53 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2019 року по серпень 2021 року 812336, 70 грн., відшкодування моральної шкоди 50 000, 00 грн. Ухвалою судді Печерського районного суд ум. Києва Бусик О.Л. від 27.09.2022 року у задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Підпалого В.В. від розгляду вказаного провадження, відмовлено. 19.05.2022 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь 1201157, 20 грн., в тому числі заборгованість по заробітній платі в сумі 104 219, 98 грн., компенсація втрати частини заробітної плати 20954, 03 грн., компенсація за невикористану щорічну основну відпустку 12 602, 52 грн., інфляційні втрати 2331, 47 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2019 року по лютий 2022 року 1011049, 20 грн., відшкодування моральної шкоди 50 000, 00 грн. 25.08.2022 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь 1430244, 05 грн., в тому числі заборгованість по заробітній платі в сумі 104 219, 98 грн., компенсація втрати частини заробітної плати 40 882, 70 грн., компенсація за невикористану щорічну основну відпустку з інфляційними втратами 15841, 37 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2019 року по серпень 2022 року - 1219300, 00 грн., відшкодування моральної шкоди 50 000, 00 грн. 15.06.2023 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь 1736192, 18 грн., в тому числі заборгованість по заробітній платі в сумі 104 219, 98 грн., компенсація втрати частини заробітної плати 59564, 68 грн., компенсація за невикористану щорічну основну відпустку - 19270, 52, середній заробіток за час вимушеного прогулу 1553137, 00 грн. В засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримував повністю з урахуванням останніх уточнень, просив їх задовольнити. Представники відповідача Установи «28 Управління начальника робіт» Міністерства оборони України Кириленко О.М., Шейко О.О., Швачко О.А., Баканьов Д.О. частково визнавали позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 47 582, 60 грн., компенсації за невикористану щорічну основну відпустку у сумі 5 826, 10 грн., компенсації втрати частини заробітної плати у сумі 309, 69 грн., компенсації втрати у зв`язку з несвоєчасною виплатою компенсації на невикористану відпустку у сумі 349,578 грн., в іншій частині вимог просили відмовити, у зв`язку із безпідставністю та необґрунтованістю. Суд, вислухавши думки учасників провадження, дослідивши позовну заяву з доданими до неї доказами, прийшов до наступного висновку. Як вбачається, наказом начальника Установи «28 Управління начальника робіт» від 02.01.2019 року № 01-к [PERSON] було прийнято на посаду начальника юридичного відділу Установи з 02.01.2019 року (т.І, а.с. 7). Відповідно до наказу № 28-к від 14.08.2019 року Установи «28 Управління начальника робіт» про припинення трудового договору (контракту), звільнено [PERSON] з посади начальника юридичного відділу згідно з ч. 4 ст. 41 КЗпП України. Зобов`язано бухгалтера провести відповідні розрахунки із [PERSON] (т.І, а.с. 12). Листом від 14.08.2019 року № 246 за підписом голови ліквідаційної комісії Установи «28 Управління начальника робіт» Баканьова Д.О. повідомлено [PERSON] про направлення на його адресу ( [ADDRESS] ) копію наказу про звільнення. Крім того, повідомлено щодо необхідності термінової явки для одержання трудової книжки, та зазначення банківських реквізитів для виплати йому заробітної плати (т. І, а.с. 136). 18.09.2019 року повторно направлено позивачу зазначений лист (т.І, а.с.170). 25.09.2019 року [PERSON] звернувся із листом до ТВО начальника Установи «28 Управління начальника робіт» Швачко О.А., в якому зазначив, що станом на 25.09.2019 року виплату всіх грошових сум, що належить йому від Установи, не проведено. Вимагав невідкладно у позасудовому порядку вжити заходів щодо повного розрахунку з ним, у зв`язку із звільненням з роботи. (т.І, а.с. 13). 27.01.2020 року на адресу [PERSON] було направлено трудову книжку (т.І, а.с. 172). Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі начальника юридичного відділу [PERSON] станом на 01.06.2019 року становила 77 262, 78 грн. (т.І, а.с. 15). Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі начальника юридичного відділу [PERSON] станом на 01.07.2019 року становила 103 496, 77 грн. (т.І, а.с. 15). Разом з тим, представник відповідача зазначив, що з 15.08.2019 року, у зв`язку із здійсненням другим слідчим відділом Третього управління організації досудових розслідувань Центрального апарату Державного бюро розслідувань кримінального провадження № 62019000000001083 від 18.07.2019 року, виконавчою службою було накладено арешти на грошові кошти на поточних рахунках відповідача у банківських установах, що позбавило можливості здійснювати будь-які перерахування грошових коштів, В подальшому після розблокування рахунків, 04.02.2021 року відповідачем було направлено на картковий рахунок позивача 43 000, 00 грн. у рахунок погашення заборгованості по заробітній платі (т.І, а.с. 178). За таких обставин, відповідач визнав заборгованість перед позивачем по заробітній платі у сумі 47 582, 60 грн., розмір компенсації за невикористану щорічну основну відпустку в сумі 5 826, 10 грн., розмір компенсації втрати частини заробітної плати у сумі 309, 69 грн., розмір компенсації втрати у зв`язку із несвоєчасною виплатою компенсації за невикористану відпустку в сумі 349, 57 грн., в задоволенні інших позовних вимог просив відмовити. Натомість, позивач в останній редакції заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь 1736192, 18 грн., в тому числі заборгованість по заробітній платі в сумі 104 219, 98 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати 59564, 68 грн., компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку - 19270, 52, середній заробіток за час вимушеного прогулу 1553137, 00 грн., моральну шкоду - 50 000, 00 грн. Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, стосовно позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд зазначає наступне. Так, за ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно ч.1 ст. 21Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч.1 ст. 47КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вбачається, відповідно до наказу голови ліквідаційної комісії Установи від 14.08.2019 року № 28-к, з [PERSON] припинено дію трудового договору та звільнено з посади начальника юридичного відділу Установи. Проте, всупереч вимогам трудового законодавства, в день звільнення не було проведено із позивачем розрахунку виплат, який належить здійснювати при звільненні. Відповідно до довідки Установи від 04.07.2019 року № 222/1 про заборгованість по заробітній платі начальника юридичного відділу [PERSON] станом на 01.07.2019 року, заборгованість по заробітній платі склала 103 496, 77 грн. Крім того, відповідно до платіжного доручення № 246 від 04.02.2021 року, відповідачем було сплачено на картковий рахунок 43 000, 00 грн., у рахунок погашення заборгованості по заробітній платі. Таким чином, оскільки відповідачем на теперішній час не виплачена позивачу заробітна плата в повному обсязі та інші належні при звільненні суми, вони підлягають примусовому стягненню з відповідача, а відтак суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості по заробітній платі у сумі 60 496, 77 грн., що становить різницю між заборгованістю по заробітній платі станом на 01.07.2019 року та сумою, виплаченою відповідачем 04.02.2021 року. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати, суд зазначає наступне. Так, згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). У відповідності до вимог ст.ст. 2-3 вказаного Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Згідно ст. 4 зазначеного Закону, виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 р. №1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.1999 р. №692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01.01.1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. За таких обставин, судом здійснено розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати за допомогою системи «ЛІГА ЗАКОН», відповідно до якого враховано індекс інфляції згідно зі ст. 625 ЦК України за період з 15.08.2019 року (тобто з наступного дня після звільнення) до 04.02.2021 року (до дня часткового погашення відповідачем заборгованості по заробітній платі. Відповідно до вказаного розрахунку, інфляційне збільшення від суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 103 496, 77 грн. (станом на 01.07.2019 року) становить 7 679, 61 грн.; від суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 60 496, 77 грн. (станом на момент ухвалення судом рішення у справі) становить - 18 038, 33 грн. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає компенсація втрати частини заробітної плати у розмірі 25 718, 00 грн., що становить собою суму вищезазначених інфляційних збільшень від сум заборгованості по заробітній платі. Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористану щорічну основну відпустку з інфляційними втратами, суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів закладів освіти, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Ст. 2 Закону України «Про відпустки» встановлює беззастережно право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (ч. 1 ст. 24 Закону). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 зазначеного Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, кількість днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 02.01.2019 року по 14.08.2019 року становить 14 календарних днів; заробітна плата за січень-липень 2019 року начисляє 84 062, 60 грн.; кількість календарних днів за січень-лютий 2019 року (за виключенням святкових днів та днів релігійних свят) - 202 дні; середньоденна заробітна плата - 416, 15 грн. Таким чином, беручи до уваги розрахунок компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, який здійснений відповідно до п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, розмір компенсації за невикористану щорічну основну відпустку становить 5 826, 10 грн. За допомогою системи «ЛІГА ЗАКОН» здійснено розрахунок інфляційного збільшення від суми 5 826, 10 грн., що становить 2 298, 37 грн. Таким чином, суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану щорічну основну відпустку з урахуванням інфляційного збільшення у сумі 8 124, 47 грн. Щодо вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід зазначити наступне. В обґрунтування зазначеної вимоги позивачем надано розрахунок у якому останній виходить з розрахунку середньоденної заробітної плати, що складає 1 589, 70 грн. помноженої на кількість днів простроченої заборгованості, а саме за період з дати звільнення - 15.08.2019 року до дати подання останньої заяви про уточнення позовних вимог - 19.01.2023 року, що складає 860 робочих днів, таким чином сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 1 367 142, 00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Проте, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Так, у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду зазначено, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому, Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Оскільки з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. За наслідками касаційного перегляду справи № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Верховний Суд вирішив, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. Як вбачається з постанови Верховного Суду у справі № 480/3105/19 (провадження № К/9901/5696/20). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Тому, судова палата дійшла висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та навела такий розрахунок. Враховуючи наведені обставини, зокрема розмір простроченої заборгованості відповідача щодо виплати [PERSON] при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також причини тривалості такого періоду, що, як вбачається з наданих суду даних була пов`язана із здійсненням другим слідчим відділом Третього управління організації досудових розслідувань Центрального апарату Державного бюро розслідувань кримінального провадження № 62019000000001083 від 18.07.2019 року, а також врахувавши ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат [PERSON] й інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії позивача та відповідача у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат [PERSON] та заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про необхідність зменшення обсягу відповідальності, оскільки майновий тягар відповідних виплат може бути невиправдано обтяжливим та несправедливим щодо відповідача. З огляду зазначеного, суд вважає за належне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] з 1 367 142, 00 грн. до 130 000, 00 грн. Таким чином, з Установи «28 Управління начальника робіт» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 130 000, 00 грн. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності. Враховуючи те, що позивачем не доведено втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, інших негативних явищ, заподіяних їй незаконними діями відповідача, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди. Крім того, відповідно пункту 1 частини першої до статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати у розмірі 2 243, 39 грн., пов`язані з розглядом цієї справи, підлягають стягненню із відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial