Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з\~позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 серпня 2006 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого останньому передано грошові кошти у розмірі 100\~000 доларів США 00 центів. Також отримання вищевказаних грошових коштів підтверджується власноруч написаною позичальником борговою розпискою від 01 серпня 2006 року. Вказував на те, що позичені 100 000 доларів США були отримані та витрачені в інтересах сім`ї. Так, згідно із п. 1.2. зазначеного договору мета позики: будівництво житлового будинок за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 0,0352 га, кадастровий номер 321060000000:00:040:0329, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності (у рівних частках по 1/2 кожному) на підставі договору дарування №1746 від 07 червня 2005 року (право власності посвідчується державним актом серії ЯГ №161425, який зареєстрований 12 липня 2006 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010633800750). Відповідно до п. 3.2 договору позики та розписки [PERSON] зобовязувався повернути грошові кошти до 31 грудня 2016 року, однак відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення боргу не виконав. Крім того, зауважував, що за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачі повинні сплатити пеню, штраф та проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути на його користь в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 273 724 доларів США, з яких сума основного зобовязання 100 000,0 (сто тисяч) доларів США, пеня 164\~000 доларів США, штраф 3 000 доларів США, проценти за прострочення виконання грошового зобовязання 6\~724 доларів США у національній валюті гривні, відповідно до офіційного курсу НБУ на день постановлення рішення. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Браніцький О.М. позов визнав частково, основну суму боргу визнав та заперечував щодо нарахування пені, штрафу та процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Осадча К.О. позов не визнала, просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити. У судове\~засідання позивач\~ [PERSON] \~не з`явився,\~про час\~та місце\~розгляду справи\~повідомлявся належним\~чином, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення учасників справи, встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] (після укладення шлюбу прізвище змінено на [PERSON] ) було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів громадського стану реєстраційної служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області. Від спільного подружнього життя [PERSON] та [PERSON] мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] ,\~матір відповідача\~ [PERSON] , подарувала останній та [PERSON] частку земельної ділянки 0,0352 га від загальної площі земельної ділянки 0,0952 га, розташовану у [ADDRESS] , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Вищевказана частка земельної ділянки знаходилася на земельній ділянці, де побудований будинок батьків [PERSON] 05 листопада 2015 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області було розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] . За результатами проведення судово-технічної експертизи Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз складено висновок експертів від 04 квітня 2022 року №25260/21-34. Зі змісту вищезазначеного експертного висновку вбачається, що з метою встановлення способу виконання записів, підписів та друкованого тексту у договорі позики, датованому 01 серпня 2006 року, та розписці про отримання грошових коштів від імені [PERSON] проводилось мікроскопічне дослідження штрихів за допомогою лупи і мікроскопу «KONUS CRYSTAL-45» та з використанням спектральної люмінесцентної лупи «Regula 4177» при різних умовах освітлення. Під час дослідження встановлено, що записи та підписи у договорі позики та розписці виконані кульковою ручкою (ручками). Проте, коли саме було зроблено такі записи та підписи та чи зроблено це саме 01 серпня 2006 року неможливо встановити у звязку з тим, що вказані документи пройшли процес нанесення прозорої плівки ламінування. Суд враховує той факт, що визнаючи позов, відповідач [PERSON] , не навів доказів, що кошти отримані у позивача були витрачені на користь сім`ї. Відтак, позивачем не доведено солідарність обов`язку повернути кошти за договором позики. Крім того, суд бере до уваги те, що згідно із висновком експертів за результати проведення судово-технічної експертизи документів у цивільній справі №361/2789/19 неможливо встановити реальну дату укладання договору позики, а сторони не надали суду належних доказів, а тільки заламінований договір де неможливо встановити дату його укладання та справжність підписів. Суд враховує також, що позивач не з`являвся у судові засідання, не подавав додаткових пояснень, а тільки 19 серпня 2019 року направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а тому суд ставить під сумнів реальність його намірів щодо стягнення заборгованості. За результатами проведеної судово-технічної експертизи було констатовано неможливість встановити, коли саме було зроблено такі записи та підписи та чи зроблено це саме 01 серпня 2006 року у звязку з тим, що вказані документи пройшли процес нанесення прозорої плівки ламінування, а також у звязку з відсутністю в експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу виконання друкованих текстів, нанесених з використанням тонерів для друкуючих пристроїв з лазерним способом друку та відсутність індивідуалізуючих часових ознак експлуатаційного походження, які можуть характеризувати цей пристрій у певний період його роботи. Суд вважає, що зазначені дії щодо ламінування документів свідчать саме про намір приховати дійсний період часу створення документів та що вони були створені не у 2006 році, а вже після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Отже, оскільки висновком експертів підтверджено неможливість встановити час складення документів, на підставі яких виникли боргові зобовязання відповідача [PERSON] , а, у свою чергу, позивач [PERSON] не надав суду доказів для підтвердження того, що боргові документи були підписані саме у серпні 2006 року і що за ними дійсно були передані грошові кошти, і такий доказ у справі, як розписка взагалі була заламінована, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог. Разом з цим, суд критично ставиться до визнання позову [PERSON] . Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом не можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є лише ті докази, на підставі яких можна встановити дійсні факти. Тобто, документи, надані для дослідження експертам, свідчать про неможливість встановлення дати їх створення. 3 огляду на неможливість провести експертизу та встановити факти (обставини), які мають важливе значення для вирішення справи, а саме: час складення (створення) документів, такі докази не можна вважати достовірними. Оскільки достатньо часто розлучене подружжя «використовує» такий правовий інститут як розписка, зокрема, при поділі майна з метою зменшення частки майна одного із подружжя та покладення тягара щодо стягнення боргу, судова практика з даного питання достатньо значна та однозначна в тому питанні, що дружина не зобовязана відповідати за боргами чоловіка, якщо договір позики і розписка були укладені без її на те згоди Зокрема, в своїй постанові у справі №233/4751/20 від 12 квітня 2022 року (вказана справа також стосувалася договору позики одного з подружжя на суму 100 000 доларів США) Верховний Суд прийшов до висновку, що один із подружжя не має відповідати за борг іншого, якщо не було надано згоду на таку позику та відсутні докази про те, що позичені кошти витрачені в інтересах сім?ї. Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Подібні положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозвязку, і характер такого звязку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сімї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сімї. Належність майна до обєктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за чим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує з частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, як є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобовязаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року y справі №638/18231/15-4. Суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім?ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також зясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 лютого 2013 року у справі №6-163yc12. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п?ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що грошові кошти, одержані за договором позики, використані в інтересах сімї [PERSON] та [PERSON] , а також відсутні докази щодо справжності підпису та дати договору позики. Оскільки відповідач [PERSON] не довів того факту, що отримані ним як позика кошти були витрачені в інтересах сім?ї, суд не знаходить підстав для солідарного обовязку з повернення грошових коштів за договором позики. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. 25 травня 2022 року Верховний суд в рамках справи №675/2136/19 (провадження №61-2251св22) дослідив питання щодо відмінності між визнанням обставин і визнанням позову, що впливає на різні правові наслідки. Визнання позову відповідачем це безумовне погодження задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві. У разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. (абз. 2 п. 4 Постанови пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі №588/1311/17, провадження №61-39156св18 та підтримана 30 червня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №916/1142/20. Суд звертає увагу на доводи, викладені сторонами у справі, враховує висновок експертів від 04 квітня 2022 року та факт визнання позову відповідачем [PERSON] , а також відсутністю надання згоди відповідача [PERSON] на укладення договору позики та, у свою чергу, доказів зворотного суду не надано. Відсутність доказів використання коштів в інтересах сім`ї, відсутність можливості експертів встановити реальну дату укладання договору позики та ламінація договору сторонами підтверджує умисні дії, направленні на приховування цієї інформації. Між тим, строк договору позики на 10\~років також має сумніві щодо його укладання у 2006 році та строком повернення 2016 році, тому що позов поданий у 2019 році і суд вважає, що такі дії направлені на те, щоб строк позовної давності не було пропущено. У договорі позики вказано, що грошові кошти були взяті на будівництво житлового будинку, у той же час станом на день подання позову до суду у матеріалах справи відсутні докази, що будинок введено в експлуатацію, а тому такі кошти не були використані на цілі, що зазначені у договорі. Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed