Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

09.08.2023 позивачка звернулася у суд з позовом, у якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки доходів. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 08.06.2017 між нею та відповідачем було розірвано шлюб, що був зареєстрований 28.08.2004. Від подружнього життя у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка повністю перебуває на її утриманні. Відповідачдобровільно не надає коштів на утримання дитини. У зв`язку з цим, просить суд позов задовольнити та ухвалити рішення про примусове стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання дочки. Ухвалою від 10.08.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 28.08.2023 з повідомленням сторін. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Разом з цим, представник позивачки вказав, що підтримує позовні вимоги, а відповідач зазначив, що визнає позов. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ст.ст. 223, 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.04.2004, який рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 08.06.2017 розірвано. Від спільного подружнього життя у сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER] від 09.11.2011.. Як встановлено судом, тягар матеріального утримання дитини лежить на позивачці, відповідач відповідних коштів на утримання сина добровільно не надає. Згідно із ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Положенням ч. ч. 1, 2 ст.183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно із ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що відповідач позовні вимоги визнав, таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову відповідачеві відомі та зрозумілі. Фактичні обставини справи та наявні докази переконливо свідчать про те, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідач не дотримується вимог даного закону, матеріально сина не утримує, при цьому останній може надавати матеріальну допомогу та бажає сплачувати аліменти. Виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи обставини, що мають істотне значення, якими в даному випадку суд вважає інтереси та неповнолітньої дитини, зумовлені її розвитком та станом здоров`я, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення. За наведених обставин та міркувань, а також за правилами ч. 2 ст. 137, ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді судового зборуу розмірі 1073,60 грн. від якого була звільнена позивачка при подачі позову покладаються на відповідача. При цьому, враховуючи визнання відповідачем позову в повному обсязі, беручи до уваги задоволення позову, суд,

Outcome: approved