Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

19 червня 2023 року [PERSON] (далі по тексту - Позивачка, [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест» (даті - Відповідач, ТОВ «Навіа Інвест»), в якому просила: у зв`язку з нікчемністю Договору фінансового лізингу № 01102021 від 01.10.2021, який було підписано між ТОВ «Навіа Інвест) та [PERSON] визнати незаконними дії ТОВ «Навіа Інвест» щодо нарахування лізингових платежів, комісійної винагороди, пені, збитків, відсотків річних та штрафів за договором лізингу та визнати недійсною вимогу від 27.03.2023 № 23/03/27-5 про сплату лізингових та інших платежів по Договору фінансового лізингу № 01102021 від 01.10.2021, вданою ТОВ «Навіа Інвест» відносно [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що 1 жовтня 2021 року між ТОВ «Навіа Інвест» та [PERSON] було укладено Договір фінансового лізингу № 01102021. Відповідно до п. 14.5 Договору сторони дійшли згоди про нотаріальне посвідчення цього Договору, а також будь-яких додаткових угод, що можуть укладатися в майбутньому. У зв`язку з початком повномасштабної війни з РФ позивачка не змогла належним чином виконувати умови Договору, внаслідок чого 1 червня 2022 року між ТОВ «Навіа Інвест» та [PERSON] було підписано Акт прийому-передачі транспортного засобу, що є предметом лізингу, за яким позивачка повернула автомобіль лізингодавцю. Однак, 27 березня 2023 року отримала вимогу про сплату лізингових та інших платежів по Договору фінансового лізингу № 01102021 від 1 жовтня 2021року в сумі 258 360 грн. на користь лізингодавця. Посилається на те, що оскільки Договір лізингу не був посвідчений нотаріально, є нікчемним, а отже не несе жодних правових наслідків, а тому вимога про сплату лізингових та інших платежів є безпідставною та недійсною. Ухвалою суду від 22 червня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомленням сторін. 28 липня 2023 року представник відповідача ТОВ «Навіа Інвест» на адресу суду направив відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволені позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що подання суб`єктом господарювання вимог (претензій), тощо є суб`єктивним правом юридичних осіб. Такі дії чи вимоги не можуть бути предметом оскарження в судовому порядку. Досудове врегулювання спору є додатковим способом правового захисту. Встановлене право особи на застосування позасудових альтернативних способів захисту і законних інтересів не може оспорюватися. 21 серпня 2023 року представник позивача - адвокат Працевитий Г.О. направив на адресу суду відповідь на відзив, в якому наполягав на позовних вимогах, зазначаючи про те, що спірний договір є нікчемним, а тому позивачка не має жодного обов`язку щодо сплати відповідачу коштів за такою вимогою. 31 серпня 2023 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначив, що позивачка звернулася до суду передчасно та обрала спосіб захисту не передбачений законом, оскільки будь-які дії суб`єкта господарювання під час здійснення ним господарської діяльності і видачею ним претензій, що є досудовим врегулюванням спору вважається суб`єктивним правом відповідача та такі дії не можуть бути предметом оскарження в судовому порядку. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 1 жовтня 2021 року між ТОВ «Навіа Інвест» та [PERSON] укладено Договір фінансового лізингу № 01102021, відповідно до умов якого лізингодавець передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування транспортний засіб, а лізингоодержувач зобов`язується прийняти ТЗ та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору, у строк на 12 місяців. Відповідно до п. 14.5 Договору виходячи з того що Законом України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що відносини які виникають з договору фінансового лізингу регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей вищезгаданого закону, а також беручи до уваги той факт, що п.2 ст.9 Цивільного кодексу України передбачено нотаріальне посвідчення Договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, сторони дійшли згоди про нотаріальне посвідчення цього Договору, а також будь-яких додаткових угод, що можуть укладатися в майбутньому. Відповідно до Акту приймання передачі в лізинг від 1 жовтня 2021 року, лізинговадець передав, а лізингоодержувач прийняв транспортний засіб: модель Toyta, марки Camry, державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2015, колір чорний. Відповідно до Акт прийому-передачі транспортного засобу від 1 червня 2022 року [PERSON] передала, а ТОВ «Навіа Інвест» прийняло транспортний засіб: модель Toyta, марки Camry, державний номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2015, колір чорний. 27 березня 2023 року [PERSON] отримала від ТОВ «Навіа Інвест» вимогу про сплату лізингових та інших платежів по Договору фінансового лізингу № 01102021 від 1 жовтня 2021року в сумі 258 360 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відтак зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)). Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18). Правовий аналіз наведених положень ЦПК України, ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг» дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, а саме визнання незаконними дій ТОВ «Навіа Інвест» щодо нарахування лізингових платежів, комісійної винагороди, пені, збитків, відсотків річних та штрафів за договором лізингу та визнання недійсною вимоги про сплату лізингових та інших платежів за договором лізингу, суперечить положенням статті 16 ЦК України. В даному випадку законодавчо визначений спосіб захисту порушеного права передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, а саме визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (постанова ВП ВС від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц), а такі вимоги позивача як визнання незаконними дій ТОВ «Навіа Інвест» та визнання недійсною вимоги не є ефективними в розрізі даного спору та не є необхідними для ефективного відновлення прав позивачки, тому ці вимоги позивачки не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест» задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed