Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, в якому просив суд встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , разом зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , на час відкриття спадщини - [INFO] , з адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що позивач є сином [PERSON] та проживав з нею на момент відкриття спадщини. На праві власності спадкодавцю належала 1/2 квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , починаючи з вересня 2017 року постійно проживав разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Після звернення позивачем до нотаріальної контори було одержано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відмінність адреси місця проживання позивача та спадкодавця та пропуск встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.03.2023 року (суддя Щепіхіна В.В.) позовну заяву [PERSON] до Харківської міської ради, [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, направлено за підсудністю до Фрунзенського районного суду м. Харкова. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.04.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до Харківської міської ради, [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.05.2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Крім того, цією ухвалою задоволено клопотання сторони позивача про виклик і допит свідків. Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду. В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовну вимогу та просили позов задовольнити повністю. Відповідач Харківська міська рада правом на участь представника в судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки на дату судового засідання 15.08.2023 року - 14.07.2023 року представником відповідача. Причини неявки відповідач суду не повідомив, заяв та клопотань не надав. 14.08.2023 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що надані позивачем докази жодним чином не доводять факту постійного спільного проживання зі спадкодавцем, що є предметом доказування у цій справі, а навпаки в певній мірі спростовують такий факт з огляду на наступне. Наявні фотознімки з коментарями до них, почесні грамоти, похвальні листи, трудова книжка, листування зі родичами тощо могли бути дослідженні у судовому порядку та оцінені, як належні докази у випадку встановлення факту родинних відносин, однак жодним чином не доводять факту постійного спільного проживання позивача зі спадкоємцем на момент відкриття спадщини. Надані позивачем копії документів медичної документації щодо стану здоров`я спадкодавця підтверджують наявність у спадкодавця хвороб, однак також жодним чином не підтверджують факту проживання зі спадкодавцем, як і надані копії квитанцій щодо сплати комунальних послуг, зі змісту яких вбачається, що особисті рахунки відкриті на ім`я [PERSON] (чоловік [PERSON] ), а встановити, що саме позивач здійснював оплату комунальних послуг не виявляється можливим, а сама лише наявність квитанцій у позивача не підтверджує факт їх сплати позивачем. Зі змісту наявного в матеріалах справи договору-замовлення на організацію та проведення поховання вбачається, що замовником поховання спадкодавця також був її чоловік [PERSON] , а не позивач. Наявність оригіналів та копій до вищевказаних документів свідчить лише про те, що позивач мав чи має доступ до житла, що було місцем проживання спадкодавця. Однак, позивачем повинно бути доведено саме факт постійного спільного проживання зі спадкодавцем. Також позивачем надано до матеріалів справи акт сусідів від 20.03.2023 року, зі змісту якого позивач з вересня 2017 року проживає за адресою: [ADDRESS] підписаний такими громадянами: [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ); [PERSON] (місце проживання : [ADDRESS] ); [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ). Проте вказані особи не проживають за адресою: [ADDRESS] . Тобто вказані особи є сусідами саме за зареєстрованим місцем проживання позивача, а саме: [ADDRESS] , що навпаки викликає обґрунтовані сумніви, що позивач фактично проживав та проживає, на цей час, не за зареєстрованим місцем проживанням, а за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, відповідач вважає, що надані позивачем документи жодним чином не підтверджують факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, не відносяться до предмета доказування, є неналежними за своєю суттю. Крім того, відповідач наголосив, що відповідно до відомостей зазначених у паспорті громадянина України, позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі, що спростовує факт постійного спільного проживання зі спадкодавцем, адже у позивача є інша сім`я, а відомості щодо розірвання шлюбу або інші докази, що свідчить про припинення подружніх відносин у матеріалах справи відсутні. Також, відповідач наголосив, що позивач, подаючи цей позов, не зазначає, що спадкова квартира є його єдиним житлом. Як вбачається зі змісту позовної заяви та відомостей, зазначених у паспорті громадянина України, місце проживання позивача зареєстроване не за адресою спадкової квартири, а за адресою: [ADDRESS] . Отже, вбачається, що позивач забезпечений житлом і не є таким, що потребує поліпшення житлових умов. Його інтересу на отримання житла, що залишилась після смерті спадкодавця протистоїть обов`язок органу місцевого самоврядування забезпечити житлом громадян відповідної територіальної громади, які потребують соціального захисту. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги позивача і пояснила, що вона є рідною сестрою [PERSON] .. У вересні 2017 року стан здоров`я їхньої матері [PERSON] різко погіршився, вона неправильно приймала ліки, не могла в повній мірі себе обслуговувати, переважно лежала через погане самопочуття. Крім того, мати з вітчимом [PERSON] , який також був особою похилого віку, проживали на п`ятому поверсі у будинку, в якому відсутній ліфт, що значно ускладнювало їхнє переміщування. Вказані обставини зумовили необхідність проживання з матір`ю позивача та відповідачки, та здійснення постійного догляду за нею. Оскільки відповідачка проживає у Красноградському районі Харківської області, у вересні 2017 року сім`єю було прийнято рішення, що до матері має переїхати позивач з метою постійного догляду за нею та вітчимом. З вересня 2017 року, на момент смерті матері та до цього часу [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . До смерті матері останній здійснював постійний догляд за нею, готував їжу, прав, купував продукти харчування і ліки та контролював їх приймання матір`ю. Організацією поховання також займався [PERSON] .. На підставі зазначеного відповідачка просила суд задовольнити позов в повному обсязі. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, допитавши свідків, суд встановив наступне. [PERSON] народився [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 16.01.1963 року Ленінським р/в РАЦС м. Харкова, актовий запис № 86). Батьками позивача, відповідно до свідоцтва про народження, є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] є рідною сестрою позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , виданим 13.10.1959 року Жовтневим районним РАЦС м. Харкова серії [NUMBER] , актовий запис № 1146, та свідоцтвом про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , виданим 19.04.1977 року Песчанським с/РАЦС Красноградського района Харківської області серії [NUMBER] , актовий запис № 11. 25 листопада 1968 року шлюб між батьками позивача [PERSON] та [PERSON] було розірвано, після розірвання шлюбу дружині присвоєне прізвище Істоміна (Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу № 00038400262 від 07.02.2023 року). 20 травня 1983 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, дружині після укладення шлюбу присвоєно прізвище [PERSON] (свідоцтво про укладення шлюбу, видане 20.05.1983 року Відділом РАЦС Московського района м. Харкова, серії [NUMBER] , актовий запис № 630). [INFO] [PERSON] померла (свідоцтво про смерть видане 05 серпня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, серії [NUMBER] , актовий запис № 11402. На час смерті [PERSON] належала частка однокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 серпня 1999 року, реєстраційний номер № [NUMBER] . Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л.В. заведена спадкова справа № 3/2023 після смерті [PERSON] . За життя [PERSON] не залишила заповіту. Відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алексєєвої Л.В. від 27 лютого 2023 року за матеріалами спадкової справи наявна заява про прийняття спадщини [PERSON] (позивача у справі), заяв від інших спадкоємців не надходило. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 січня 2023 року позивачу у справі відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують факт прийняття спадщини (факту проживання за однією адресою із померлою на час її смерті). Позивач наголосив, що на час смерті його матері [PERSON] , яка настала [INFO] , він постійно проживав разом із своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] , та вважає, що єдиним способом підтвердити цей факт є встановлення факту, що має юридичне значення, у судовому порядку. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Як вже було констатовано судом, позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. При цьому, позивач зазначив, що встановлення факту необхідно для оформлення його спадкових прав в нотаріальному порядку. Згідно з ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт (ч. 1 ст. 319 ЦПК України). Встановлено, що між сторонами у справі має місце спір про право щодо спадкового майна, яке залишилось після померлої [PERSON] , тому, з огляду на положення частини 4 статті 315 ЦПК України, [PERSON] підставно звернувся до суду саме в порядку позовного провадження. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи № 165/2486/19, провадження № 61-1355св21 (постанова від 26 січня 2022 року). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. За змістом ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Приписами ч. 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк. Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із позовною заявою (заявою) про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. При цьому відсутність реєстрації спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що у 2015 році [PERSON] було поставлено діагноз: незріла вікова катаракта, підозра на глаукому обох очей, рекомендовано було хірургічне лікування обох очей. З наданих позивачем медичних документів, копії яких долучені до матеріалів справи, в 2016-2017 році стан здоров`я [PERSON] погіршився, що підтверджується встановленими їй діагнозами та відповідними аналізами, відповідно до яких норма тиреотропного гормону, який за референтним значенням має складати 0.4-3,6 мкМОл/мл, спочатку перевищувала норму в декілька десятків разів, а в подальшому зменшилася в декілька разів від норми. За твердженням позивача лікарі повідомляли, що такі стрибки пов`язані із неправильним прийомом доз препаратів. Такі стани супроводжувалися загальною слабкістю, швидкою втомлюваністю і зниженням переносимості фізичного навантаження. Позивач наголосив, що у зв`язку із захворюванням матері було вирішено, що він буде постійно проживати разом з нею і вітчимом за адресою: [ADDRESS] з метою постійного догляду. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона тривалий час проживає з сином позивача [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У 2017 році захворіла мати позивача [PERSON] . Зважаючи на те, що вона почала неправильно приймати ліки, почала забувати вимкнути газ, воду, у зв`язку з чим періодично відбувалися залиття сусідів знизу, було вирішено, що до неї має переїхати позивач [PERSON] .. Приблизно у вересні 2017 року позивач переїхав у квартиру [ADDRESS] з метою догляду за матір`ю та вітчимом похилого віку. Він готував їжу, прибирав квартиру, прав, купував продукти харчування, робив за власні кошти поточний ремонт. Свідок наголосила, що вона із сином і внуком позивача один раз на тиждень відвідували [PERSON] , [PERSON] та позивача [PERSON] .. Особисто свідок допомагала позивачеві готувати їм їжу. На час Смерті [PERSON] позивач проживав з нею у вказаній квартирі, а також продовжує проживати до цього часу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] раніше був його сусідом та мешкав по [ADDRESS] . Проте приблизно 5 років тому (точну дату не пам`ятає) позивач був вимушений переїхати до своєї матері у зв`язку з погіршення її стану здоров`я, де проживав і на момент смерті матері, та продовжує проживати до цього часу. Свідок стверджує, що позивач іноді приходить за продуктами в погріб, який розташований поряд з будинком по [ADDRESS] , а фактично мешкає в квартирі, де до часу смерті проживала його мати, вітчим позивача та сам позивач. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що позивача та його родину вона знає з дитинства, оскільки вони були сусідами та з позивачем вона перебуває в дружнійх стосунках. У 2017 році у матері [PERSON] погіршивася стан здоров`я, у зв`язку з чим він переїхав до неї на постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , та до самої смерті його матері [PERSON] здійснював за нею догляд та надавав допомогу. Свідок наголосила, що вона особисто систематично відвідувала позивача та його матір у вищевказаній квартирі та стверджувала, що саме за адресою: [ADDRESS] позивач з 2017 року постійно мешкав до смерті його матері та продовжує проживати до цього часу. Крім того, позивачем до матеріалів справи надані письмові докази, що свідчать про безпосередню участь [PERSON] у відновлювальному ремонті балкону за адресою: [ADDRESS] . Так, позивачем надано копію припису № 05 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 27.12.2017 року, скерованого на адресу [PERSON] , відповідно до якого було повідомлено про необхідність здійснення ремонту аварійного балкону за адресою: [ADDRESS] . Згідно з кошторисом від 25.05.2018 року та накладною № 17 від 27.05.2018 року замовником робіт по зовнішньому відновлювальному ремонту балкону (ремонту штукатурного шару конструкцій та ремонту плити балкону) у квартирі [ADDRESS] був саме [PERSON] .. З урахуванням досліджених у судовому засіданні письмових доказів, показань свідків, суд дійшов висновку про доведеність факту постійного проживання [PERSON] , [INFO] , разом зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , на час відкриття спадщини - [INFO] , з адресою: [ADDRESS] , та наявність підстав для його встановлення у судовому порядку. Доводи, які наведені Харківською міською радою у відзиві на позов, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Судові витрати суд залишає за позивачем на підставі його усної заяви.

Outcome: approved