Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову вказала, що [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з частки відокремленої ізольованої квартири [ADDRESS] . В Київському міському бюро технічної інвентаризації 1/16 частка вказаного домоволодіння була зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності . Відповідно рішенню Подільського районного суду м. Києва від 08.07.2013 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві про припинення права спільної часткової власності, поділ домоволодіння в натурі між співвласниками було поділено в натурі домоволодіння: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . У результаті вищезазначеного поділу домоволодіння [ADDRESS] в натурі в житловому будинку утворилося три квартири: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , які перебувають у власності п`ятьох осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , яка померла [INFO] та відповідач отримали «у спільну сумісну приватну власність окрему частину житлового будинку загальною площею 49,6 кв.м., а також надвірні господарські будівлі і споруди, що складає 1/8 частку в домоволодінні. За життя своє майно [PERSON] заповіла своїй онуці - [PERSON] . Після смерті бабусі, у передбачений цивільним законодавством України шестимісячний строк (ст. 1270 ЦК України), позивач, як спадкоємиця за заповітом, звернулася до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 29.09.2017 за заявою державний нотаріус Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори відкрила спадкову справу № 575/2017 . 28.07.2021 [PERSON] звернулася до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори з проханням видати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , у відповідь на що позивачем отримано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у якій зазначено, що видати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/16 частку житлового будинку [ADDRESS] не вбачається за можливе, оскільки «17.02.2017 Комунальним підприємством «Центр сприяння бізнесу міста Києва» було зареєстровано право власності на цілий вищезазначений будинок за одним власником - [PERSON] . Позивач вказує, що наприкінці березня 2023 року їй стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформація про об`єкт нерухомого майна під реєстраційним номером: 1179752880000 частково змінена. За [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Крім того, в інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно однією з підстав для державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] (загальна площа - 177,5 кв.м., в тому числі житлова - 82,5 кв.м.) за [PERSON] є рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 липня 2013 року у справі № 758/3972/13. На початку травня 2023 року позивач вдруге звернулася до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , на що в усній формі було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом і повідомлено, що «повторно» Постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії не видається. 3 метою захисту своїх законних прав та інтересів [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом, оскільки не має можливості в позасудовому порядку реалізувати своє право на спадщину після смерті бабусі. Ухвалою суду від 05.07.2023 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 17.07.2023 на виконання вимоги ухвали суду від 05.07.2023 до суду надійшла копію спадкової справи № 575/2017, заведеної до майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 22.08.2023 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Джунь Л.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та вказав, що жодним чином не оспорює право [PERSON] на вказану частку домоволодіння та не має до неї жодного відношення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на законності і повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положеннями частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відтак, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Зазначений висновок висловлено Великою Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з частки відокремленої ізольованої квартири [ADDRESS] . У Київському міському бюро технічної інвентаризації 1/16 частка вказаного домоволодіння була зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.06.1996. Відповідно рішенню Подільського районного суду м. Києва від 08.07.2013 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві про припинення права спільної часткової власності, поділ домоволодіння в натурі між співвласниками було поділено в натурі домоволодіння: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . У результаті вищезазначеного поділу домоволодіння [ADDRESS] в натурі в житловому будинку утворилося три квартири: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , які перебувають у власності п`ятьох осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до заповіту від 12.02.2013 [PERSON] заповіла належну їй на праві власності відповідну частину земельної ділянки та розташованого на ній від відповідну частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] 28.07.2021 позивач звернулася до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори з проханням видати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , у відповідь на що позивачем отримано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у якій зазначено, що видати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/16 частку житлового будинку [ADDRESS] не вбачається за можливе, оскільки «17.02.2017 Комунальним підприємством «Центр сприяння бізнесу міста Києва» було зареєстровано право власності на цілий вищезазначений будинок за одним власником - [PERSON] . Відповідачами у справі про визнання права власності в порядку спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; 8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці; 9) в інших випадках, передбачених законом. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2020 року в справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18) вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди позивача залучати інших осіб до участі у справі як відповідачів чи співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі відповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України. Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові. Позивач не зазначила, які саме її права, свободи та інтереси були порушені [PERSON] , а тому він не є належним відповідачем у даній справі. При цьому позивач не позбавлена права захистити свої права шляхом пред`явлення у встановленому законом порядку позову про визнання права власності у порядку спадкування до належного відповідача. Також суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших. Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (недоцільними до застосування) та зайвими. До подібних висновків саме про витребування майна за позовом спадкоємця дійшов Верховний Суд у постанові від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18, провадження № 61-8286св21, в якій, зокрема, зазначено, що ефективним способом захисту спадкоємця, що прийняв спадщину, є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірне майно. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог до відповідача [PERSON] , а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed