Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить: - стягнути з Коретного Роні на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 158 492 гривні, 85 копійок за завдану матеріальну шкоду; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 10 000 гривень моральної шкоди; - сягнути з Коретного Роні на користь [PERSON] 1 584 гривні, 92 копійки судового збору. Мотивуючи вимоги позивач вказує, що 27.01.2019 року приблизно о 14 год. 38 хв. в м. Києві по вул. Тютюнника, біля будинку № 53 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу, а саме - автомобіля «Volkswagen Touareg» д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності Відповідачу - [PERSON] , під його керуванням та автомобіля «Toyota Yaris» д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про реєстрацію [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Печерського районного суду м. Києва від 10.06.2019 року по справі № 757/5440/19-п [PERSON] було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення та закрито провадження по справі. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача зазнав значних механічних пошкоджень, що підтверджується копією Звіту № 02/2019 від 15.02.2019 року, виданим Суб`єктом оціночної діяльності Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (сертифікат Суб`єкта оціночної діяльності № 828/16 від 25.10.2016 року). Відповідно до зазначеного Звіту, в результаті ДТП автомобілю «Toyota Yaris» було завдано шкоди на суму 148 492 (сто сорок вісім тисяч чотириста дев`яносто дві) гривні, 85 копійок. На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача як водія автомобіля д.н.з [NUMBER] була застрахована діючим полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АМ3197059 Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВЕ ТОВАРИСТВО «ДОМІНАНТА». Проте, Товариство з додатковою відповідальністю «СТРАХОВЕ ТОВАРИСТВО «ДОМІНАНТА» знаходиться в стадії припинення, внаслідок чого позивач звертається в даному позові щодо стягнення матеріальних збитків, спричинених дорожньо-транспортною пригодою до відповідача як винуватця дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою судді від 11 травня 2022 року у справі відкрито провадження та призначено розглядати справу за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 06.02.2023 та 03.03.2023 до суду надійшов відзив Коретного Роні, в якому представник вказав, що позивач не вичерпав можливість звернення до страховика з вимогою про виплату страхового відшкодування та така можливість не втрачена, що позовні вимоги останнього до відповідача в частині стягнення суми, яка повинна бути сплачена ТзДВ «СТ Домінанта», а це 130 000,00 грн., є безпідставними та неповинні бути задоволені судом. Також у відзив представник зазначив, що враховуючи ліміт відповідальності страхової компанії, а це 130 тис грн., відповідач частково згоден з розміром відшкодування ним шкоди, що становить поза лімітом страхової компанії забезпеченого транспортного засобу «Volkswagen Touareg» д.н.з. [NUMBER] . Окрім цього, вказав, що під час проведення дослідження наявне порушення п. 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів на огляд ТЗ Позивача 15.02.2019р. не було запрошено, ні представника страховика, ні відповідача, які беззаперечно є зацікавленими особами, як наслідок, наданий позивачем звіт не є належним та допустимим доказом на підтвердження вартості матеріального збитку. Також, позивач просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову, так як дорожньо-транспортна пригода, що є предметом розгляду в даній справі, мала місце 27 січня 2019 року., а відповідно до Ухвали Печерського районного суду м. Києва по зазначеній справі від 11 травня 2022 року, позивач звернувся до суду 17 лютого 2022 року. Позивач та його представник до судового засідання не з`явилися, представник подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про судовий розгляд, заяв, клопотань до суду не подано. Враховуючи неявку всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, приймаючи до уваги доводи відповідача, які викладені у відзиві, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення у відсутність нез`явившихся осіб на підставі наявних у матеріалах справи доказах. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що 27.01.2019 року приблизно о 14 год. 38 хв. в м. Києві по вул. Тютюнника, біля будинку № 53 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу, а саме - автомобіля «Volkswagen Touareg» д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності Відповідачу - [PERSON] , під його керуванням та автомобіля «Toyota Yaris» д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про реєстрацію [NUMBER] , під керуванням [PERSON] За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди було складено два адміністративні протоколи на двох водіїв, тому що не було за можливе встановити особу, яка порушила правила дорожнього руху України. За змістом Протоколу про адміністративне правопорушення від 27.01.2019 року серії БД №312571 було установлено, що водій автомобіля «Toyota Yaris» [PERSON] порушила вимоги п.п. 2.3. «б», 13.1. ПДР України, при зустрічному роз`їзді не врахувала дорожньої обстановки, не дотрималась безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем «Volkswagen Touareg», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що спричинило механічні пошкодження обох транспортних засобів. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 03.10.2019 по справі 757/5438/19-п було закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності водія автомобіля «Toyota Yaris» д.н.з. [NUMBER] за ст. 124 КУпАП. Закриваючи провадження у справі, суддя Карабань В.М. вмотивував прийняте рішення тим, що на підставі зібраних в справі доказів у їх сукупності в діях водія автомобіля «Toyota Yaris», д.н.з. [NUMBER] у даній дорожній ситуації не вбачається невідповідності вимогам п.п. 2.3. «б», 13.1. ПДР України, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність у її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України. Зазначена постанова була оскаржена в Київському апеляційному суді представником водія автомобіля «Volkswagen Touareg», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] , адвокатом Воронюком С.О. Постановою Київського апеляційного суду від 08.11.2019 року по справі 757/5438/19-п Постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 03.10.2019 про закриття на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі щодо водія автомобіля «Toyota Yaris», д.н.з. [NUMBER] , за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП,, залишено без змін, апеляційну скаргу адвоката Воронюка С.О. залишено без задоволення. За змістом Протоколу про адміністративне правопорушення від 27.01.2019 року серії БД №31257 було установлено, що водій автомобіля «Volkswagen Touareg», Коретний Роні порушив вимоги п.п. 2.3. «б», 13.1. ПДР України, при зустрічному роз`їзді не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota Yaris», що спричинило механічні пошкодження обох транспортних засобів. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 10.06.2019 року по справі № 757/5440/19-п Коретного Роні було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення та закрито провадження по справі. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача зазнав значних механічних пошкоджень, що підтверджується копією Звіту № 02/2019 від 15.02.2019 року, виданим Суб`єктом оціночної діяльності Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (сертифікат Суб`єкта оціночної діяльності № 828/16 від 25.10.2016 року). Відповідно до зазначеного Звіту, в результаті ДТП автомобілю «Toyota Yaris» було завдано шкоди на суму 148 492 (сто сорок вісім тисяч чотириста дев`яносто дві) гривні, 85 копійок. На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача, як водія автомобіля д.н.з [NUMBER] , була застрахована діючим полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АМ3197059 Товариства з додатковою відповідальністю «СТРА ХОВЕ ТОВАРИСТВО «ДОМІНАНТА». У зв`язку із зазначеним, на адресу Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВЕ ТОВАРИСТВО «ДОМІНАНТА» 30.01.2019 року була відправлена заява про здійснення страхового відшкодування, проте лист із даною заявою не був отриманий та 31.01.2019 року був повернений через відсутність адресата за вказаною адресою, що стверджується копією опису вкладення до цінного листа та конверту відправлення № 0303805902380 від 30.01.2019. Таким чином були виконані вимоги щодо направлення заяви про здійснення страхового відшкодування в межах строків, встановлених статтею 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згодом, адвокатом Дуднік Л.О. на адресу третьої особи - Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВЕ ТОВАРИСТВО «ДОМІНАНТА» також було направлено адвокатський запит від 23.09.2021 року щодо звернення про здійснення страхового відшкодування, що стверджується копією опису вкладення до цінного листа від 29.09.2021 року та копією накладної поштового відправлення від 29.09.2021 року, які додаються до даної позовної заяви, проте відповіді надано не було. Наряду з вказаним, слід зазначити, що позивачем не доведено факту, що представника страховика та/або відповідача, які є зацікавленими особами було повідомлено про огляд технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ. У відповідності до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальника. Відповідно до п. ґ ст. 41.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з додатковою відповідальністю «СТРАХОВЕ ТОВАРИСТВО «ДОМІ НАНТА» знаходиться в стадії припинення за рішенням засновників (учасників) юридичної особи від 13.06.2019 року, дана обставина стверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 25.05.2021 року. За цієї причини позивач звернувся в даному позові щодо стягнення матеріальних збитків, спричинених дорожньо-транспортною пригодою до відповідача як винуватця дорожньо-транспортної пригоди, тому що Товариство з додатковою відповідальністю «СТРАХОВЕ ТОВАРИСТВО «ДОМІНАНТА» знаходиться в стадії припинення. Відповідно до вимог ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За статтею 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про доведеність факту завдання позивачу матеріальної та моральної шкоди. Разом з тим, відповідач звернувся до суду з проханням застосувати строки позовної давності. Мотивуючи свою позицію в даній частині, позивач вказує, що у зв`язку із наявністю в даній дорожньо-транспортній пригоді два адміністративних протоколи щодо водіїв, право вимоги та строк позовної давності у відповідності до статті 257, статті 261 Цивільного кодексу України слід відраховувати з моменту встановлення особи, яка порушила право позивача. Так, Постановою Печерського районного суду м. Києва від 10.06.2019 року по справі № 757/5440/19-п (не оскаржувалася в апеляційному прядку) відповідача [PERSON] було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення та закрито провадження по справі, тому саме з цієї дати, на думку позивача, виникло право захисту у судовому порядку з даним позовом. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «Юкос проти Росії», пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Так, до суду із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач звернувся 09.02.2022 р., що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, в якому надійшов вказаний позов, а також приймаючи до уваги, що судовий збір був сплачений 09.02.2022 та така квитанція була направлена разом з позовом. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Позивач дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила (водія, що спричинив ДТП) в день скоєння ДТП, тобто 19.01.2019, то саме із цього часу у останнього виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди, а так як до суду за захистом свого порушеного права позивач звернувся 09.02.2022, тобто зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, то це є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed