Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

04 липня 2023 року [PERSON] звернувсь до Володарського районного суду Київської області із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи тим, що з 04.10.2021 року він перебуває у трудових відносинах з ТОВ «ЕКО ФАНЖИ» та призначений на посаду «Електрозварник ручного зварювання». В квітні 2022 року його повідомили, що підприємтво тимчасово припиняє свою діяльність у зв`язку з воєнною агресією російської федерації на території України та введенням воєнного стану. Оскільки підприємство не відновило свою діяльність, 13.06.2023 року ним було надіслано заяву про звільнення за власним бажанням, а 30.06.2023 року лист повернувся до нього з відміткою відповідною відміткою відділенням поштового зв`язку. До цього часу відповідач так і не звільнив його із займаної посади. Позивач зазначає, що позбавлений можливості у інший спосіб припинити трудові відносини з ТОВ «ЕКО ФАНЖИ» і, відповідно, працевлаштуватися на іншу роботу, що потягло за собою необхідність визнання припиненими трудових відносин у судовому порядку. А тому просить суд визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] та ТОВ «ЕКО ФАНЖИ» з 27.06.2023 року відповідно до положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати. 06.07.2023 року ухвалою Володарського районного суду Київської області відкрито провадження по справі та вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Одночасно, в ухвалі роз`яснено відповідачу, що він має право подати до суду заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін протягом п`яти днів із дня вручення копії ухвали про відкриття провадження та заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, відзив на позов і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення копії ухвали про відкриття провадження. Відповідачу надсилалась ухвала про відкриття провадження разом з позовною заявою за адресою місцезнаходження підприємства: місцем її реєстрації: [ADDRESS] . Жодних заяв чи клопотань до суду не надходило. Відповідач, своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористався. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позов підлягає задоволенню наступних підстав. У ч.ч. 1, 2 ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі N 1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі N 1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі N 1-5/2008 вказав на те, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом Законів про Працю України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Згідно із приписами ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, Установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно Наказу №18 від 04.10.2021 року ТОВ «ЕКО ФАНЖИ», що стверджено записами в трудовій книзі [PERSON] , позивач був призначений на посаду «Електрозварник ручного зварювання» (а.с. 11-12). Починаючи з червня 2022 року, [PERSON] не отримує заробітну плату від ТОВ «ЕКО ФАНЖИ», що підтверджується відомостями з Пенсійного фонду від 04.07.2022 року (а.с. 13-15). Відповідно до п. 4 частини першої ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст. 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Судом встановлено, та підтверджено наданими доказами, що [PERSON] , користуючись своїм правом на розірвання трудового договору з ТОВ «ЕКО ФАНЖИ» у встановленому законом порядку, 13.06.2023 року на адресу зареєстрованого місцезнаходження відповідача направив рекомендованим листом заяву про звільнення з роботи з посади посаду «Електрозварник ручного зварювання» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто висловив своє бажання щодо припинення роботи у даному Товаристві. Враховуючи зазначені норми закону, суд вважає, що позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомив відповідача ТОВ «ЕКО ФАНЖИ» за місцезнаходженням юридичної особи за вказаною адресою про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням. Проте, відповідач ТОВ «ЕКО ФАНЖИ», всупереч вимогам закону та у порушення прав позивача на припинення трудових відносин і звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, жодних дій не вчинило, наказ про звільнення останньої з роботи не видано. При цьому, рекомендований лист 04.07.2023 року повернуто з відміткою «не відчиняють» (а.с. 22). Враховуючи конкретні обставини цієї справи та факт порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України. Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 у справі N757/61865/16-ц. У своєму рішенні №201/1384/16-ц від 25.11.2019 року Верховний Суд України визначив, що ефективним і таким, що не суперечить закону є спосіб захисту, як припинення трудових відносин на підставі частини першої ст.38 КЗпП України. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд зазначає, що ТОВ «ЕКО ФАНЖИ» не подало відзиву на позов з відповідними доказами, а тому суд погоджується з доводами позивача. Таким чином, судом встановлено, що на даний час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, крім звернення до суду, оскільки його заява про звільнення за власним бажанням залишена без реагування. У зв`язку з цим, з метою надання можливості позивачу в подальшому реалізовувати своє право на працю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання трудового договору, на підставі ст.38 КЗпП України, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved