Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

Представник позивача звернувся до Южного міського суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Южного міського суду Одеської області від 14.11.2016 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від даного шлюбу є спільна дитина [PERSON] , [INFO] . В подальшому 26.10.2020 Южним міським судом Одеської області винесено рішення, яким стягнуто з відповідачки аліменти у розмірі 1/4 частки доходу на утримання [PERSON] . Після розірвання шлюбу спільна дитина весь час проживає з батьком, мати участі у вихованні та утриманні спільної дитини не приймає. У 2021 році позивач отримав від відповідачки повідомлення про те, що остання на невідомий термін виїжджає за межі України. Станом на дату подачі позовної заяви [PERSON] фактично проживає разом з дитиною. Позивач стверджує, що забезпечує свою доньку житлом та можливістю відвідувати навчальні заклади. Це дозволяє йому належним чином піклуватися про навчання та всебічний розвиток дитини. Позивач просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком. 22.03.2023 до суду надійшов відзив, згідно якого відповідачка у повному обсязі не визнає позивні вимоги, заперечує проти їх задоволення. Згода батьків щодо місце проживання дитини була досягнута ще при розірванні шлюбу між сторонами і наявність її доводиться матеріалами вищезазначених судових справ, таким чином відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 11.01.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи здійснено за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 01.06.2023 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, долучено до матеріалів цивільної справи рішення виконавчого комітету Южненської міської ради Одеського району Одеської області №1069 від 27.04.2023 та постановлено допитати у судовому засіданні неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Представник позивача та позивач в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі, пояснивши що з початку військової агресії РФ відповідачка намагалась змінити місце проживання дитини. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала з приводу задоволення позовних вимог в повному обсязі, підтримала свій відзив та підтвердила, що з початку військової агресії РФ виявила бажання змінити місце проживання дитини. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала висновок Комісії з питань прав дитини виконавчого комітету Южненської міської ради Одеського району Одеської області та не заперечувала з приводу задоволення позовних вимог. Вислухавши учасників справи та їх представників, думку дитини з даного питання, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Южного міського суду Одеської області від 14.11.2016 шлюб між сторонами розірваний (а.с.7а). Під час перебування у шлюбі у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Рішенням Южного міського суду Одеської області від 26.10.2020 стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] , щомісячно, починаючи з 09.09.2020 у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , до досягнення нею повноліття, тобто до [INFO] (а.с.12-14). 27.04.2023 виконавчий комітет Южненської міської ради Одеського району Одеської області затвердив висновок Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Южненської міської ради Одеського району Одеської області щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , так як це відповідає інтересам дитини. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 16.03.2023 батько з донькою проживають у трикімнатній квартирі, де створені належні житлово-побутові умови для розвитку і виховання дитини. Батько [PERSON] працює, матеріально утримує дитину, піклується про її фізичний та духовний розвиток, займається її вихованням та оздоровленням. Таким чином, забезпечив її розвиток у безпечному, спокійному, стійкому для неї середовищі, зберігши соціальні зв`язки, місце навчання, позитивний психологічний стан дитини. Згідно із ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 ст.9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме, ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989. Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. В судовому засіданні була заслухана думка малолітньої [PERSON] , яка повідомила що любить обох батьків, спілкується з матір`ю, але виявила бажання проживати з батьком. При вирішенні питання про місце проживання дитини, суд, оцінивши всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання дитини, участь матері у вихованні дитини, яка проживає окремо, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, що він має матеріальну можливість для утримання дитини, створив всі необхідні умови для проживання доньки у квартирі, забезпечив їй належне медичне обслуговування, займається її вихованням, що дитина проживає з батьком у звичних для неї умовах, беручи до уваги її малолітній вік, повністю погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком та вважає, що в даному випадку проживання малолітньої дитини [PERSON] з батьком відповідає інтересам дитини, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідає інтересам дитини, суд дійшов висновку про задоволення заявлених вимог. Крім цього, визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторонам повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного,

Outcome: approved