Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

11 липня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд визначити місце проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , за місцем проживання батька - [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . За час перебування у шлюбі у сторін народилися двоє дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.04.2021 року, шлюб між сторонами розірвано. Діти проживають разом з батьком, а мати дітей залишила, не цікавиться їх життям та здоров`ям. За таких обставин, вважає, що проживання дітей з батьком буде сприяти їх нормальному розвитку, а також буде відповідати інтересам дітей. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилися. Подали заяву про розгляд справи без їх участі, де зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилась. Про час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не подавала. Представник третьої особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради в підготовче судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі та висновок щодо місця проживання дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 01 квітня 2021 року було розірвано, що підтверджується Рішенням Мукачівського міськрайонного суду (а.с.7). За час перебування у шлюбі у сторін народилось двоє неповнолітніх дітей - [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , а.с.8) та [PERSON] [INFO] . (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , а.с.9), які проживають разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 14). Судом встановлено, що позивач наполягає на визначенні місця проживання неповнолітніх дітей разом з ним, відповідач жодного разу не з`явилась в судові засідання та не надала відзиву на позов, що свідчить про відсутність з її боку заперечень щодо позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. З наявного в матеріалах справи висновку органу - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради.який надійшов через канцелярію Мукачівського міськрайонного суду від 25.08.2023 року вбачається, що вважають доцільним визначити місце проживання дітей [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , а.с.8) та [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , а.с.9), з батьком [PERSON] (а.с31). Таким чином, враховуючи, що в підготовчому судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, а також те, що відповідач не надала заперечень щодо того, щоб діти проживали разом з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] . Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір. На підставі наведеного та

Outcome: approved