Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

адвокат Круць В.М. в інтересах позивача 14.03.2023 року звернувся до Залізничного районного суду м. Львова із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача збитків за договором про розробку маркетплейсу у розмірі 98 513 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.05.2022 року між позивачем та відповідачем за допомогою засобів Інтернет-зв`язку (месенджер - Telegram, Viber) було укладено договір про розробку маркетплейсу, погоджено умови договору: предмет договору - сайт tortmasters.com - спеціалізований кондитерський маркетплейс в Україні; ціну договору - 2 900 доларів США; строк - 1,5 місяці, який потім продовжувався з ініціативи відповідача. Сторонами також шляхом електронного листування було також узгоджено умови, яким повинен відповідати маркетплейс. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу 49300 грн., 20000 грн., 10000 грн., 10000 грн., та 9213 грн. Вважає, що станом на день подання позову платформа https://www.tortmasters.com/ є неготовою для використання, не відповідає умовам договору, містить ряд істотних недоліків, що робить її непридатною для використання за цільовим призначенням. Сайт до роботи не готовий та непротестований, перфоманс неприйнятий, акту прийому-передачі виконаної роботи виконавцем надано не було. З метою досудового врегулювання спору відповідачу було скеровано претензію від 07.02.2023 року з вимогою повернення грошових коштів сплачених за маркетплейс та відмову від договору, відповіді на претензію не надходило. Додав, що внаслідок порушення підрядником строку закінчення робіт та якості проведених робіт, замовник втратив інтерес до їх кінцевого результату - функціонуючого сайту, а тому ї їх проміжний результат у вигляді закінчених версткою шаблонів сам по собі не має споживчої цінності та значення для замовника, оскільки не може бути використаний ним інакше, ніж для цілей створення сайту, від чого позивач уже відмовився. Просить позов задоволити, витрати у справі покласти на відповідача. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 09.05.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 01.06.2023 року до суду надійшов відзив на позов, поданий представником відповідача [PERSON] , у якому адвокат зазначив, що відповідач не заперечує факту укладення договору про розробку маркетплейсу, однак вважає, що позивач маніпулює у своїх твердженнях щодо умов такого договору. Позивач упустив той факт, що між сторонами існувала домовленість про те, що за згадою сторін строк договору може продовжуватися, у зв`язку із розумінням складності кінцевого продукту. На його думку, відповідач належно дотримувався домовленостей із позивачем щодо строку виконання договору, оскільки у випадку виникнення труднощів завжди попереджував про них позивача та узгоджував з ним продовження строку виконання робіт. Вважає, що твердження про продовження строку виконання договору за згодою сторін підтверджується квитанціями про оплату від 16.08.2022 року, 25.08.2022 року, 11.11.2022 року, оскільки позивач частинами приймав виконану відповідачем роботу та оплачував її. Оскільки робота згідно договору підряду була завершена на 95% та перебувала на фінішному етапі, а саме виправленні дрібних недоліків, то позивач, на його думку, не мав права односторонньо відмовлятися від договору, а зобов`язаний був надати відповідачу строк для безоплатного усунення недоліків, або зменшити ціну договору пропорційно виявленим недолікам, або самому усунути зазначені недоліки та вимагати від відповідача покриття витрат, здійснених на їх виправлення. Оскільки позивач 06.01.2023 року повідомив відповідача про припинення договору, відповідач, у зв`язку із нездійсненням повного розрахунку здійснює притримання. Також звернув увагу, що витрати по допоміжному програмному забезпеченню несе позивач самостійно. 02.06.2023 року представник позивача подав доповнення підстав позову, у якому зазначив, що станом на день подання такого відповідач видалив платформу з мережі Інтернет. 05.06.2023 року представник відповідача подав доповнення до відзиву, у якому зазначив, що основний сайт зберігається на хостингу. На час подання доповнень, сайт не відображається при пошуку в мережі Інтернет, оскільки позивач не здійснив оплату за користування доменом. 13.06.2023 року до суду подано відповідь на відзив, у кому представник позивача звернув увагу, що сторонами було погоджено строк - 1,5 місяці на виконання роботи -розробка маркетплейсу. Договір, що мав місце між сторонами не передбачав встановлення строку для виконання окремих етапів роботи. Сторони погодили, що повна оплата буде здійснена по закінченню виконання роботи. протягом виконання роботи за договором позивач виплачував гроші за розробку маркетплейсу частинами, однак момент оплати не пов`язувався із прийомом чи здачею конкретної частини роботи. на думку, позивача у процесі виконання договору стало зрозумілим, що відповідач не має достатньої компетенції для того, щоб в строк виконати роботу, отже такий строк постійно переносився з ініціативи відповідача. Щодо надання підряднику додаткового строку на усунення недоліків, то зазначив, що 29.12.2022 року позивач надіслав відповідачу повідомлення у якому вказав на істотні недоліки маркетплейсу, у відповідь відповідач погодився із зауваженнями та пообіцяв усунути вказані недоліки. Для цього було визначено додатковий строк до 04.01.2023 року, однак цього не було зроблено. Також представник позивача посилається на Закон України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі і за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові). 20.06.2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких представник відповідача вважає, що позивач у даних відносинах не є споживачем в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому тягар доказування розподіляється за загальним правилом відповідно до ст.81 ЦПК України. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до частини 8 статті 178 та частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і не заперечується сторонами спору, що 25 травня 2022 року між позивачем та відповідачем усно було укладено договір про розробку маркетплейсу. Сторонами погоджено строк виконання договору - 1,5 місяці та ціну за виконання договору - 2 900 доларів США по курсу 34 грн. за 1 долар США, що еквівалентно 98 000 гривень. Виходячи із копій квитанцій, пояснень сторін у долучених ними заявах, [PERSON] , на виконання умов договору, сплатив на рахунок одержувача ФОП [PERSON] 25.05.2022 року - 49 300 грн., 16.08.2022 року - 20 000 грн., 55.10.2022 року - 10 000 грн., 11.11.2022 року - 10 000 грн. (а.с.80-84). Також [PERSON] , про що вказують сторони, 09.12.2022 року сплатив 9 213 грн. за програмне забезпечення, необхідне для функціонування маркетплейсу (а.с.85). На підтвердження своїх доводів, [PERSON] долучив до позову перелік вимог, яким повинна була відповідати платформа (а.с.77-79), а також матеріали електронного листування між позивачем та відповідачем та між дружиною позивача [PERSON] та відповідачем щодо вимог до маркетплейсу, його структури, узгодження основних моментів (а.с.6-75). Відповідно до консультативного висновку ФОП [PERSON] №02/02/23 від 02.02.2023 року, наданого на заяву від 27.01.2023 року, розроблена ФОП [PERSON] платформа https://www.tortmasters.com/ не відповідає технічним вимогам, що ставляться до такого типу робіт, умовам договору погоджених між ним та [PERSON] . Платформа «Тортмастерс» не готова до використання за її цільовим призначенням, вартість та терміни усунення недоліків виконаної роботи перевищуватимуть вже понесені витрати (а.с.95-99). Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (ст. 208 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами ч.1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1 ст.639 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1). Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2). За приписами ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч.1). Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч.2). Згідно ч.1 ст.846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. У ст.530 ЦК передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч.2,3 ст.849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника. Згідно з частиною 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 2 статті 849 ЦУ України прямо передбачено такий спосіб захисту прав та інтересів замовника, як стягнення завданих порушенням зобов`язання збитків, якщо замовник відмовився в односторонньому порядку від договору і така відмова спричинена протиправними діями підрядника. Згідно з ч.3 ст.651 ЦК у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У ст.653 ЦК визначені правові наслідки розірвання договору: зобов`язання сторін припиняються. з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Cаме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду при розгляді справи № 916/477/18. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір на виготовлення маркетплейсу. Виходячи із змісту листування між позивачем, його дружиною та відповідачем, останній попередив замовників про можливість виконання ним роботи у двомісячний термін, потім вони домовились про строк три місяці, та згодом - пів року (а.с.60). Строк виконання зобов`язання неодноразово відкладався та весь цей час сторони обговорювали робочі питання щодо виготовлення маркетплейсу, користування ним, наповнення сайтів товаром. Водночас, суд зауважує наступне. Замовники неодноразово вказували [PERSON] на недоліки замовлення, зазначали, що такі недоліки є суттєвими та унеможливлюють користування сайтом, просили відповідача завершити роботу, встановлювали у зв`язку з цим строки виконання роботи, зокрема до 19 листопада та згодом до 04 січня (а.с.19, 28, 59). У встановлені строки відповідачем свої зобов`язання за Договором не виконано, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості використовувати замовлений товар у своїх потребах. Відповідно до консультативного висновку, платформа https://www.tortmasters.com/ не відповідає технічним вимогам, що ставляться до такого типу робіт, умовам договору погоджених між ним та [PERSON] . Платформа «Тортмастерс» не готова до використання за її цільовим призначенням, вартість та терміни усунення недоліків виконаної роботи перевищуватимуть вже понесені витрати. Суд критично ставиться до доводів відповідача про недопустимість висновку як доказу у справі, виходячи з наступного. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Заперечуючи допустимість поданого позивачем на підтвердження своїх вимог висновку, відповідач, водночас, не звертався до суду із клопотанням про призначення судової експертизи у справі, не подав належних доказів, які б спростовували доводи позивача, а відтак суд бере до уваги консультативний висновок ФОП [PERSON] №02/02/23 від 02.02.2023 року. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, позивачем згідно Договору здійснено оплату у розмірі 89 300 гривень, які [PERSON] не повернуті, а відтак позовні вимоги позивача про стягнення на її користь 89 300 гривень є підставними та підлягають задоволенню. Під відшкодуванням збитків у повному обсязі слід розуміти відшкодування потерпілому всієї вартості усіх видів збитків, передбачених законом та договором. Тобто, повинні відшкодовуватися у повному розмірі як реальні збитки, так і упущена вигода, передбачені в ч. 2 ст. 22 ЦК України. Враховуючи, що програмне забезпечення (модуль) було придбане позивачем саме для функціонування маркетплейсу, про що також представник відповідача зазначає у відзиві на позов, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 9 213 грн. (а.с.85). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 073,60 грн. судового збору (а.с.1). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 137 цього Кодексу витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків, надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. З матеріалів справи убачається, що між [PERSON] та адвокатом Круць В.М. 11.01.2023 року укладено договір №11/01/23 про надання правової допомоги, додаткову угоду до договору, акту наданих послуг від 12.06.2023 року, згідно яких вартість правової допомоги становить фіксовану грошову суму у розмірі 28 000 грн. (а.с.108,109). Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст.182 ЦПК України). Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Відповідач у відзиві зазначив, що вважає розмір судових витрат на професійну правничу допомогу неспівмірним розміру наданої правової допомоги, а тому такий має бути зменшений до реального розміру витрат в такій категорії справ. Великою Палатою у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. В постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд дійшов висновку, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд враховує такі висновки Верховного Суду, бере до уваги доводи клопотання представника відповідача про зменшення суми витрат, категорію справи, порядок розгляду справи, визначений судом, та вважає, що з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 гривень. У стягненні з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень слід відмовити.

Outcome: approved