Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

У січні 2023 року до Шевченківського районного суду м.Києва звернулася [PERSON] (далі по тексту позивач) з позовною заявою до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання доньки за період з 01.12.2012р. по 15.12.2022р. у сумі 2 838 840 грн. 31 коп. Позовна вимога обґрунтована тим, що сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , яка після припинення фактичних шлюбних відносин сторін залишилася проживати разом з позивачем. Згідно рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23.12.2010р. справа №2-17607/10, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки у розмірі частини доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.11.2010 р. і до 03.05.2025р. Позивач стверджує, що відповідач свідомо, умисно не виконує рішення суду внаслідок чого, за ним утворилася заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 372 589,80 грн., що призводить до порушення прав та інтересів дитини на належне утримання. У зв`язку із тим, що відповідач допустив прострочення плати аліментів, не дотримався належної дисципліни щодо сплати аліментів, позивач впевнена, що має правові підстави для стягнення пені за прострочення сплати аліментів за весь період прострочення їх сплати, а тому звернулася до суду, з метою відновлення порушеного права дитини на належне матеріальне утримання. Ухвалою суду від 25.01.2023р. у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, з викликом сторін у підготовче судове засідання. 09.03.2023р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечила проти задоволення позову, вказавши, що з моменту винесення рішення суду про стягнення з відповідача аліментів і до 19 вересня 2022 року, позивач, не вчинила жодних дій щодо спонукання до добровільної сплати аліментів або їх примусового стягнення з відповідача. Зокрема, для належного виконання рішення суду в добровільному порядку, позивач, не повідомляла відповідачу жоден наявний в неї рахунок для здійснення аліментних платежів та жодних вимог щодо сплати аліментів відповідач не отримував. Відповідач вважає, що його вина у виникненні заборгованості по аліментам відсутня, оскільки впродовж 2011-2022 років виконавче провадження відкрито не було та аліменти з нього не стягувалися, а тому він не повинен нести відповідальність по такій заборгованості. Також, у відзиві зауважено, що відповідач в добровільному порядку сплачував аліменти на утримання дитини за наступні періоди: серпень 2012р., жовтень 2012р., листопад 2012р., грудень 2012р., січень 2013р., лютий 2013р., квітень 2013р., травень 2013р., серпень 2013р., жовтень 2013р., листопад 2013р., грудень 2013р., лютий 2014р., березень 2014р., квітень 2014р., та в подальшому відповідач був позбавлений можливості в добровільному порядку виконувати рішення суду, оскільки позивач разом з донькою в 2014 році виїхали за межі України, чим позивач повідомив відповідача нотаріально засвідченою заявою від 20.05.2014р., та на даний час перебувають за кордоном. На переконання відповідача, заборгованість по аліментам відбулась не з його вини, оскільки виконавчий лист Шевченківського районного суду м.Києва про стягнення з нього аліментів на утримання дитини, звернуто позивачем, як стягувачем, до виконання лише у вересні 2022 року, постанова про відкриття виконавчого провадження датована 19 вересня 2022 року, у той же час пеня позивачем нараховується за період з листопада 2012 по листопад 2022 року, що суперечить відповідальності за зобов`язанням. При цьому, відповідачем наголошено, що позивач не надала до суду доказів звернення до нього з вимогою про сплату аліментів, відтак за відсутності належного повідомлення відповідача, як платника аліментів, про необхідність виплати аліментів з повідомленням реквізитів для здійснення такого перерахунку, відповідальність за такий обов`язок не може на нього покладатися, у зв`язку з чим, просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 07.04.2023р. клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено та витребувано у Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) розрахунок заборгованості по сплаті аліментів у межах виконавчого провадження №69865375 з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва від 06 вересня 2022 року у справі №2-17607/10. 15.05.2023р. до суду надійшов розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.04.2023р. 23.05.2023р. до суду надійшла заява представника позивача про зменшення позовних вимог, відповідно до якої, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01.12.2012р. по 22.05.2023р. (по аліментним платежам з 01.11.2012р. по 31.03.2023р.) у сумі 2 355 863, 96 грн. 06.06.2023р. до суду надійшли заперечення представника відповідача на вказану заяву, в яких вказані аналогічні заперечення стосовно заявленого позову, що у відзиві на позовну заяву. В матеріалах справи містяться письмові пояснення представника позивача, в який наголошено, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим до виконання громадянами незалежно від пред`явлення його до примусового виконання, при цьому, рішення суду про стягнення аліментів не скасоване, а відповідачем в свою чергу не оскаржено розрахунку державного виконавця по заборгованості по сплаті аліментів, а тому відповідачем визнано суму заборгованості. Ініціатор позову переконаний, що оскільки відповідач допустив прострочення сплати аліментних платежів, то до нього необхідно застосувати заходи майнової відповідальності у вигляді стягнення пені за прострочення сплати аліментів, а тому позовна вимога є обґрунтованою, відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Ухвалою суду від 06.06.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, вказавши, що є всі правові підстави для стягнення пені з відповідача за прострочення сплати аліментів у заявленому розмірі, вказавши, що виїзд стягувача за межі України не є підставою для звільнення відповідача від виконання рішення суду. Відповідач та його представник заперечили проти задоволення позовної вимоги, наголосивши на відсутності вини відповідача щодо несплати аліментів на утримання дитини. Відповідач пояснив, що мав намір сплачувати аліменти на утримання дитини та не відмовляється від утримання дитини та виконання рішення суду, однак позивач відмовилася від отримання аліментів від нього, що вбачається з заяви позивача. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовна вимога, підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається та не спростовується учасниками судового розгляду, що 30.01.2005р. між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб, який 23.12.2010р. рішенням Шевченківського районного суду м. Києва справа №2-17607/10 було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили 23.01.2011р., також було вирішено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання спільної доньки у розмірі частини доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.11.2010р. і до 03.05.2025р. Судом встановлено, що на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) ВП 69865375, починаючи з 15.09.2022р. перебуває виконавчий лист по справі №2-17607/10, який був виданий Шевченківським районним судом м.Києва 06.09.2022р., про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] у розмірі частини доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.11.2010р. і до досягнення донькою [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . Згідно долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості зі сплати аліментів [PERSON] станом на 01.12.2022р., сукупний розмір заборгованості за період з листопада 2012 року по листопад 2022 року складав 372 589,80 грн. Згідно наданого Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) розрахунку заборгованості зі сплати аліментів [PERSON] станом на 01.04.2023р., сукупний розмір заборгованості за період з листопада 2012 року по березень 2023 року складав 246 288, 20 грн. Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини 1989 року встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1, 2 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. За змістом ст. ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З урахуванням викладеного, обов`язок відповідача щодо утримання доньки до досягненню нею повноліття є беззаперечним та у будь-якому випадку не може бути невиконаним. Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження". Верховний Суд неодноразово вказував, зокрема, у постановах від 13.07.2022р. справа №760/6863/19, від 18.01.2023р. справа №161/5211/22, від 08.03.2023р. справа №461/7406/18, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновки, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що у такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Вказані правові висновки, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.04.2022р. справа №381/1553/19, від 24.05.2023р. справа №372/3260/20, які суд у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом доказування в справі (ч.2 ст.77 ЦПК України) є власне сам факт виникнення відповідної заборгованості з вини платника аліментів і, як наслідок, виникнення в отримувача аліментів права на пред`явлення відповідної вимоги, та відповідні параметри для нарахування відповідно до закону неустойки за прострочення сплати аліментів: база нарахування, період нарахування, помісячна розбивка нарахувань, платежів, заборгованості, результат обрахунку неустойки (пені), вина платника аліментів у заборгованості. Тобто, предметом доказування є підстави позову та обставини, якими позивач обґрунтовує необхідність стягнення неустойки. Так, звернення до суду з відповідною позовною вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за прострочення сплати аліментів в розмірі 2 355 863,96 грн., обумовлено тим, що платних аліментів свідомо, умисно не виконує рішення суду внаслідок чого, за ним утворилася заборгованість зі сплати аліментів, що призводить до порушення прав та інтересів дитини на належне утримання. При цьому, відповідачем надано до суду копію нотаріально засвідченої заяви позивача від 20.05.2014р. запис в реєстрі №961, в якій остання повідомила відповідачу про те, що вона разом з донькою має намір виїхати за кордон на постійне місце проживання до Іспанії, а також те, що вона не має та не буде мати по відношенню до [PERSON] будь-яких майнових зобов`язань, передбачених законодавством України. У постанові Верховного Суду від 13.07.2022р. справа № 760/6863/19 вказано, що доводи касаційної скарги [PERSON] про помилковість висновків суду апеляційної інстанції про зменшення розміру заборгованості [PERSON] за аліментами та, як наслідок, зменшення пені, відхиляються касаційним судом, оскільки суд апеляційної інстанції надав належну оцінку заяві позивача від 22 жовтня 2013 року про відсутність майнових претензій за аліментами щодо відповідного періоду та дійшов обґрунтованого висновку про виключення періодичних платежів, які підлягали сплаті в цей період, із загального розміру заборгованості. У вказаній постанові також констатовано, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідальність платника аліментів за їх прострочення обмежується 100 відсотками заборгованості за аліментами, що узгоджуються з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.11.2021р. у справі № 569/14819/19. Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами з дня набрання рішенням суду законної сили, відповідно до якого були присуджені аліменти та до моменту пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання (майже 12 років), були відсутні майнові претензії щодо сплати аліментів, більш того, після відкриття виконавчого провадження боржник почав сплачувати заборгованість за аліментами, що вбачається зі звіту здійснення відрахування та виплат від 06.04.2023р. за №407, а також розрахунку заборгованості по аліментах в рамках виконавчого провадження станом на 01.04.2023р., а тому суд не вбачає, що заборгованість по сплаті аліментних платежей з листопада 2012 року по серпень 2022 року (включно), виникла за вини платника аліментів. Суд, вбачає суперечливе твердження позивача з приводу навмисного та свідомого ухилення відповідача від сплати аліментів за весь період, з урахуванням тієї обставини, що майже 12 років позивач не вчиняла жодних заходів з реалізації рішення суду про стягнення аліментів, та її нотаріально засвідченої заяви про те, що вона не буде і не має жодних матеріальних претензій до відповідача, передбачених законодавством України, при цьому, матеріали справи не містять доказів того, шо позивач до дня звернення виконавчого листа до примусового виконання (15.09.2022р.), зверталася до відповідача про необхідність виконання рішення суду в добровільному порядку, повідомивши його про способи перерахування коштів, її номер банківського рахунку, або інші можливі способи перерахування аліментних платежів. Відтак, відсутні підстави для нарахування пені у будь-якому розмірі за прострочення сплати аліментних платежів за листопад 2012 року по серпень 2022 року включно, оскільки у відповідача відсутня вина у виникненні заборгованості, а також відсутній умисел на ухилення від сплати заборгованості за аліментами, при цьому, під час розгляду справи відповідач наголосив, що не заперечує та має намір сплатити аліменти на утримання дитини за весь період та в повному обсязі, вказаний намір підтверджено, зокрема, тією обставиною, що з заробітної плати відповідача була утримана сума аліментів в загальному розмірі 53 091,28 грн., що не спростовується сторонами та їхніми представниками. Разом з тим, заборгованість по сплаті аліментів за період з 01.09.2022р. по 31.03.2023р. (включно), у відповідача наявна, що вбачається з розрахунку Шевченківського ВДВС станом на 01.04.2023р. При цьому, частково сплачені відповідачем кошти на погашення заборгованості по аліментним платежам, зараховано державним виконавцем до платежів за грудень 2022р. у сумі 14 506,26 грн., січень 2023р. у сумі 7 945,26 грн., лютий 2023р. у сумі 26 125,08 грн., березень 2023р. у сумі 4 514,06 грн., позаяк у постанові Верховного Суду від 19.01.2022р. у справі № 711/679/21 вказано, що при здійсненні часткових платежів аліментів грошові кошти спочатку зараховуються на погашення заборгованості за аліментами, яка виникла в попередньому місяці (місяцях), починаючи з першого місяця її виникнення, а тільки згодом, у разі відсутності заборгованості на погашення платежу за поточний місяць. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2019р. у справі №333/6020/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, складеної станом на 01.04.2023р., за вересень 2022р. аліментний платіж становить 5 091,00 грн., за жовтень 2022р. аліментний платіж становить 4 548,97 грн., за листопад 2022р. аліментний платіж становить 4035,29 грн., за грудень 2022р. аліментний платіж становить 7 253,13 грн., за січень 2023р. аліментний платіж становить 3 972,94 грн., за лютий 2023р. аліментний платіж становить 13 062,54 грн., за березень 2023р. аліментний платіж становить 5 336,75 грн., тобто загальний розмір платежів за вказаний період складає 43 300,62 грн. Відтак, розрахунок суми пені за прострочення сплати аліментів по вказаним вище платежам за період з 01.10.2022р. по 22.05.2023р. включно, є наступним: вересень 2022р. становить 11 912,94 грн. (5 091,00 x 234 x1%); жовтень 2022р. становить 9 234,41 грн. (4 548,97 x 203 x 1%); листопад 2022р. становить 6 981,05 грн. (4 035,29 x 173 x 1%); грудень 2022р. становить 10 299,44 грн. (7 253,13 x 142 x 1%); січень 2023р. становить 4 409,96 грн. (3 972,94 x 111 x 1%); лютий 2023р. становить 10 841,91 грн. (13 062,54 x 83 x 1%); березень 2023р. становить 2 775,11 грн. (5 336,75 x 52 x 1%), а в загальному становить 56 454,82 грн. Суд враховує те, що при розрахунку пені у заяві про зменшення позовних вимог, представник позивача вказала, що розмір неустойки за вказаний період складає 38 518,35 грн., а тому саме дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З огляду на викладене, суд, оцінивши надані учасниками судового розгляду докази, заперечення та обґрунтування, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності судового розгляду, беручи до уваги те, що неустойка не повинна бути надмірним тягарем, яка би спотворювала її розумне стимулююче призначення у відповідних відносинах, а також

Outcome: partial