Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

26 травня 2023 року виконуючий обов`язки директора Державного підприємства «ТВК» (правонаступник ДП МОУ «Південь») Фещук В.К. звернувся до суду з позовною заявою про витребування у [PERSON] складсько-торгівельного приміщення № С2-14, розташованого за адресою : [ADDRESS] , про що внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, мотивуючи це тим, що підставою внесення відомостей про право власності [PERSON] стало заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.12.2006 року по справі № 2-3083/2006, яка не має жодного відношення до [PERSON] та стосується позову [PERSON] до ДП МОУ України «Південь» (правонаступник ДП «ТВК») про зобов`язання передати новостворене нерухоме майно та визнання права власності відсутнє (знищене) та рішення по справі №2-803/2009 за позовною заявою ДП МОУ «Південь» до [PERSON] про визнання недійсним п.2.1.2, п.5.2 додаткової угоди від 12.10.2006 року до інвестиційного договору №144 від 14.10.2005 року. Позивач зазначає, що дане майно являється державним та відповідно до наказів Фонду державного майна України від 10.02.2011 року №164 «Про перелік об`єктів, що підлягають приватизації» та від 15.02.2011 року №189 «Щодо приватизації ЦМК Державного підприємства «ТВК» підлягає приватизації, а дана реєстрація являється перепоною у виконанні чинного законодавства. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, що позов підтримує, просить його задовольнити, слухати справу за її відсутності. [PERSON] повідомлена належним чином у судові засідання не з`явилась, відзив не надала, причини неявки суду не повідомила. Представник Міністерства юстиції України у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та відзив, у якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідно до положень ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1\~ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у один із способів, визначених частиною другою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадах. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції передбачено: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Аналіз частини п`ятої статті 12 ЦК України свідчить про те, що добросовісність набувача презумується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на майно є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити: чи є особа, яка звернулась до суду із позовом про витребування майна, власником цього майна,\~чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні також встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто незаконне позбавлення власника права володіння нерухомим майном, у тому числі, шляхом безпідставного виключення відповідного запису про державну реєстрацію права власності із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з подальшим його неодноразовим відчуженням, передбачає наявність у такого власника права на захист порушених прав шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Судом досліджено та встановлено, що згідно з наказами Фонду державного майна України від 10.02.2011 року №164 «Про перелік об`єктів, що підлягають приватизації» та від 15.02.2011 року №189 «Щодо приватизації ЦМК Державного підприємства «ТВК», цілісний майновий комплекс Державного підприємства «ТВК» було включено до переліку об`єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації (шляхом продажу за конкурсом) та прийнято відповідне рішення про приватизацію. Відповідно до Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.02.2020 року № 84-р єдиний майновий комплекс Державного підприємства «ТВК» (ЄДРПОУ 24971375) передано із сфери управління Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва до сфери управління Фонду Державного майна у зв`язку з прийняттям рішення про приватизацію. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України „ Про Фонд державного майна України , Фонд є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належить до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Згідно з наказами Фонду державного майна України від 10.02.2011 року №164 «Про перелік об`єктів, що підлягають приватизації» та від 15.02.2011 року №189 «Щодо приватизації ЦМК Державного підприємства «ТВК», цілісний майновий комплекс Державного підприємства «ТВК» було включено до переліку об`єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації (шляхом продажу за конкурсом) та прийнято відповідне рішення про приватизацію. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.02.2020 року № 84-р єдиний майновий комплекс Державного підприємства «ТВК» (ЄДРПОУ 24971375) передано із сфери управління Державної служби з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва до сфери управління Фонду Державного майна у зв`язку з прийняттям рішення про приватизацію. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України „ Про Фонд державного майна України , Фонд є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належить до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Відповідно до чинного законодавства ДП «ТВК» є балансоутримувачем складсько-торгівельних приміщень, які перебувають у власності Держави. Згідно до п.1.1. Статуту Державне Підприємство «ТВК» є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності, та належить до сфери управління Фонду державного майна України. Відповідно до п.1.2. Державне підприємство «ТВК» є правонаступником державного підприємства «Південь», створеного відповідно до наказу Міністерства оборони України від 15.07.1998 року №286 та перейменованого згідно з наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 12.10.2010 року №315. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта підставою виникнення права власності [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] , паспорт громадянина України [NUMBER] ) являється заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.12.2006 року, реєстраційний номер 17512612 на складсько-торгівельне приміщення №С2-14 за адресою: [ADDRESS] . 26 грудня 2022 року ДП «ТВК» був зроблений запит до Овідіопольського районного суду Одеської області про надання інформації по вищевказаній справі. Відповідно до Довідки за вих.№5/49/2022 від 28.12.2022 року наданої Овідіопольским районним судом Одеської області, справа №2-620/2009 за позовом ДП МОУ «Південь» до [PERSON] про визнання недійсним п.2.1.2, п.5.2 Додаткової угоди від 12.10.2006 року до інвестиційного договору №И/120 винесено 25.03.2009 року рішення про задоволення позову. Відповідно до наказу №1087 від 07.12.2017 року та згідно наказу №524 від 30.11.2020 року про внесення змін до наказу №1087 « Про затвердження Переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду із зазначенням строків зберігання» згідно п.3, п.п. 3.1 справи позовного провадження зберігаються 5 років, цивільна справа №2-620/2009 року знищена за строками давності та рішення суду від 25.03.2009 року по даній справі зберігається в архіві Овідіопольського районного суду Одеської області. Дану реєстрацію ДП «ТВК» скасувати не надається можливим, оскільки рішення по справі № 2-3083/2006 не має жодного відношення до [PERSON] та стосується позову [PERSON] до ДП МОУ України «Південь» (правонаступник ДП «ТВК») про зобов`язання передати новостворене нерухоме майно та визнання права власності відсутнє (знищене) та рішення по справі №2-803/2009 за позовною заявою ДП МОУ «Південь» до [PERSON] про визнання недійсним п.2.1.2, п.5.2 додаткової угоди від 12.10.2006 року до інвестиційного договору №144 від 14.10.2005 року. Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта підставою виникнення права власності [PERSON] та [PERSON] зареєстрували право власності на підставі заочного рішення Овідіопольського районного суду за №2-3083/2006 року від 19.12.2006 року. Відповідно до наданих до справи копій рішень, за № 2-3083/2006 р. скасовано заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.12.2006 року за позовною заявою [PERSON] до ДП МОУ «Південь» про зобов`язання передати новостворене майно та визнання права власності, а про [PERSON] жодних відомостей не містить. Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Державна реєстрація\~права власності\~та інших\~речових прав\~проводиться на\~підставі: укладеного\~в установленому\~законом порядку\~договору,\~предметом якого\~є нерухоме\~майно,\~об`єкт незавершеного\~будівництва або\~майбутній об`єкт\~нерухомості,\~речові права\~на які\~підлягають державній\~реєстрації,\~чи його\~дубліката; або судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] не зверталась із позовною заявою про визнання права власності та реєстрація права власності на складсько-торгівельне приміщення №С2-14 здійснена безпідставно та порушує чинне законодавство, так як дане складське приміщення перебуває на балансі у ДП «ТВК» власником якого є Держава. Судом встановлено, що в провадженні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області перебувала цивільна справа за № 500/1196/17 SVS Logistics LTD до [PERSON] про стягнення збитків в розмірі 4003033 грн.04 коп. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2017 року було накладено арешт на нерухоме майно, що перебуває у приватній власності відповідача [PERSON] , а саме: складське-торгівельне приміщення №С2-14 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту 17512612. Про що, державним реєстратором Оперчук Іриною Михайлівною Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» 28.03.2017 року на підставі Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2017 року (справа №500/1196/17) було внесено запис про рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження, індексний номер : 34516102 від 29.03.2017 року накладено арешт на майно [PERSON] (реєстраційний номер [NUMBER] ). Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2019 року арешт скасовано, але відомості про скасування арешту не виконанні. Станом на 01.02.2023 року статус Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» припинений, а арешт не скасований. Також, судом встановлено, що нерухоме майно складсько-торгівельне приміщення №С2-14, що знаходиться за адресою [ADDRESS] є державною власністю та знаходиться на земельній ділянці, яка відповідно до Державного акту на право постійного користування землею І-ОД №004805 передана ДП «ТВК» у постійне користування, що суперечить нормам ст.120 ЗК під час дії в редакції від 25.10.2001, відчуження об`єктів нерухомого майна в період з\~1\~січня 2002 р. по 20 червня 2007 р. не тягло за собою автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст.120 ЗК 2001 р. на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. Станом на момент розгляду справи Державний акт Державного акту на право постійного користування землею І-ОД №004805 не скасований та відомості, що [PERSON] заключила договір оренди чи зареєструвала право власності на земельну ділянку у реєстрі відсутні. Складсько-торгівельне приміщення №С2-14 фактично використовується підприємством, тобто Державою, дане складсько-торгівельне приміщення перебуває на балансі підприємства та підприємство ним повноцінно користується. Відповідно до\~ст.177 Цивільного кодексу України\~об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші, цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до ч. 1\~ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право володіння, користування та розпорядження майном, відповідно до вимог\~статті 317 ЦК України, належить власникові майна, а право володіння згідно\~ст. 398 ЦК України, виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також з інших підстав, установлених законом. Згідно з ч.1, ч.2\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України. Згідно вимог ст. 390 ЦК України власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. Відповідно до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Виходячи із змісту ст.16\~та ст.\~387 ЦК України\~одним із способів захисту права власності є витребування майна з чужого незаконного володіння, тобто віндикаційний позов, з яким має право звернутись як власник майна, так і особа, яка має речові права на це майно. Згідно зі\~ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Частиною 1\~ст.1213 ЦК України\~передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист прав власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.) У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним, п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом ведення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр» проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Відповідно до п.п. 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі\~№ 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Згідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За зазначених обставин позивач належними та допустимим доказами довів відсутність існування рішення від 19.12.2006 року Овідіопольського районного суду Одеської області за №2-3083/2006 року, на підставі яких зареєстровано право власності за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , [INFO] , паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий 16.05.2006 року складське-торгівельне приміщення №С2-14 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту [NUMBER] , у результаті чого право власності позивача на зазначене майно було порушено.

Outcome: approved