Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати недійсним договір б/н від 27.08.2020, укладений між позивачем та відповідачем. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27.08.2020 між [PERSON] та [PERSON] був підписаний договір б/н, яким було, зокрема, встановлене наступне: «1. Сторони домовилися про припинення зобов`язання Сторони 2 перед Стороною 1 по оплаті поставленого товару (ліс круглий Модрина) в сумі__________ грн. (80 000 дол. США) (далі - «первісне зобов`язання»). 2.Сторони домовилися про новацію - заміну первісного зобов`язання на позику (далі «нове зобов`язання». 3.За новим зобов`язанням Сторона-2 зобов`язується повернути Стороні-1 грошові кошти в сумі______________ грн. (80000 дол. США) у термі до 30 июля 2021 ». Оскільки, будь-якого зобов`язання між позивачем та відповідачем, яке б передувало вказаному договору, не існувало, про що свідчить, в тому числі посилання на таке первісне зобов`язання в договорі. На підставі викладеного, позивач вважає, що оскаржуваний договір є недійсним, оскільки порушує вимоги ст. 604 ЦК України. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. До суду 07.08.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що у 2018 році відповідач з метою будівництва дерев`яного будинку придбав лісоматеріали (пиловник, порода модрина, загальним об`ємом 719,641 м.куб.). Планував замовити виконання робіт у ТОВ «Аттика дерев`яні будинки», де позивач є керівником та кінцевим бенефіціарним власником. Після того, як відповідач відмовився від планів будівництва саме дерев`яного будинку, позивач запропонував придбати у нього зазначені лісоматеріали, на що відповідач погодився. У грудні 2019 року сторони уклали усну угоду, згідно із якою відповідач поставив позивачу лісоматеріали (пиловник, порода модрина, загальним об`ємом 719,641 м.куб.), а позивач в свою чергу зобов`язався в самий короткий термін оплатити поставлений товар в сумі 80000 доларів США. У зв`язку із тим, що до червня 2020 року позивач з відповідачем не розрахувався, сторони домовились про заміну первісного зобов`язання по оплаті поставленого товару, про що 27.08.2020 року уклали відповідний договір. У вказаному договорі сторони припинили зобов`язання позивача перед відповідачем з оплати поставленого товару та домовились (п. 2 договору) про новацію -заміну первісного зобов`язання на позику (нове зобов`язання). За новим зобов`язанням позивач зобов`язався повернути відповідачу грошові кошти в сумі 80000 доларів США рівними частинами до 30.07.2021 року (п.п. 3, 4 договору). Зокрема позивач власноручно вказав у договорі свої особисті дані, виклав умови договору щодо терміну оплати, умов виконання зобов`язання та підписав його. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що 27.08.2020 між [PERSON] та [PERSON] був підписаний договір б/н, відповідно до якого сторони домовились про припинили зобов`язання позивача перед відповідачем з оплати поставленого товару та домовились (п. 2 договору) про новацію - заміну первісного зобов`язання на позику (нове зобов`язання). За новим зобов`язанням позивач зобов`язався повернути відповідачу грошові кошти в сумі 80000 доларів США рівними частинами до 30.07.2021 (п.п. 3, 4 договору). Частинами 1, 2 ст. 604 ЦК України) передбачено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін; зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Таким чином, однією з обов`язкових умов для укладення договору новації є наявність первісного зобов`язання між тими ж сторонами. Доказів того, що між сторонами існувало зобов`язання, яке б передувало укладеному договору суду не надано. У відзиві на позов відповідач зазначає, що між сторонами було укладено усну угоду, згідно із якою відповідач поставив позивачу лісоматеріали (пиловник, порода модрина, загальним об`ємом 719,641 м.куб.), а позивач в свою чергу зобов`язався в самий короткий термін оплатити поставлений товар в сумі 80000 доларів США. Суд не може покласти вказане твердження відповідача щодо необґрунтованості позовних вимог, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Зазначених дій сторонами вчинено не було. Заміна первісного зобов`язання новим між тими самими сторонами (новація) повинна містити у новому договорі вказівку на первинне і нове зобов`язання та наміри сторін вчинити новацію. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи № 609/67/18 у постанові від 13.03.2019 (касаційне провадження № 61-43444св18), де зазначено, що аналіз статті 604 ЦК України дозволяє стверджувати, що новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Зі змісту статті 604 ЦК України вбачається, що ознаками новації є: спосіб припинення зобов`язання; вона можлива лише між тими самими сторонами (сторонами попереднього зобов`язання); двостороннім правочином (договором); нове зобов`язання пов`язане з попереднім і спрямоване саме на заміну первісного зобов`язання новим, а не на заміну цього зобов`язання. До умов новації згідно вимог закону віднесено наступні: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а «домовленість про новацію», - це договір про заміну зобов`язання; вчиняється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідних для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що витікає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); заміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим». Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Частина 1 статті 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205, 640 ЦК України, тощо.) Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Частиною 1 ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що оскільки між сторонами було відсутнє первісне зобов`язання, Договір про «новацію» неіснуючого зобов`язання є недійсним, оскільки він суперечить умовам статті 604 ЦК України. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки представник відповідача, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог позивача. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved