Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції, третя особа - Первинна професійна спілка «Правозахисники країни», про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно заявлених вимог позивач просить суд: -визнати незаконним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 24 травня 2022 року №799о/с про звільнення діловода відділу патрульної поліції в Автономній Республіці Крим та м.Севастополі Департаменту патрульної поліції [PERSON].; -поновити [PERSON] , діловода відділу патрульної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Департаменту патрульної поліції з 24 травня 2022 року; - стягнути за рахунок державних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення, а саме з 24 травня 2022 року по день фактичного розрахунку. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач проходила службу на посаді діловода відділу патрульної поліції в Автономній Республіці Крим та м.Севастополі Департаменту патрульної поліції, цивільний персонал. Наказом Департаменту патрульної поліції по відділу патрульної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополя від 24 травня 2022 року №799о/с позивача звільнено з посади відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає зазначений наказ протиправним, оскільки, на думку позивача, в її діях був відсутній склад дисциплінарного правопорушення, а також було порушено процедуру притягнення до дисциплінарної відповідальності. Позивач зазначає про те, що у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України та активними бойовими діями у м. Херсоні та Херсонській області з 24 лютого 2022 року та за усним наказом начальника ВПП АР Крим та м. Севастополі ДПП підполковника поліції Лехновської Г.Г., вона працювала в дистанційному режимі за адресою місця проживання. Її робота, як цивільного персоналу, закривалась табелями обліку робочою часу двічі на місяць, підписаними начальником або заступником начальника ВПП АР Крим та м. Севастополі ДПП, в яких було зазначено, що вона працювала дистанційно повні робочі дні. Крім того, позивач зазначає, що за виконану роботу вона отримувала заробітну плату кожного місяця. Проте, згідно витягу з наказу про звільнення від 24 травня 2022 року №799о/с позивача звільнили за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України на підставі доповідної записки заступника начальника ВПП АР Крим та м.Севастополі ДПП старшого лейтенанта поліції [PERSON] від 03 травня 2022 року №24/41/23-2022. Позивач зауважує, що її не інформували про складання доповідної записки, ознайомитися зі змістом зазначеної доповідної записки не падали жодної змоги, про існування вищезазначеної доповідної записки вона дізналася, отримавши копію витягу з наказу про звільнення від 24 травня 2022 року №799о/с. Також позивач зазначає, що офіційного наказу про передислокацію відділу до м.Миколаєва до моменту окупації м.Херсона не було, евакуація співробітників не проводилася, хоча такі списки складалися та подавалися керівництву відділу, позивач продовжувала працювати дистанційно. Позивач вказує, що неодноразово направляла відповідачу електронною поштою заяви про неможливість виїхати до м.Миколаєва, так як у зв`язку із веденням бойових дій на території Херсонської області та м.Херсона будь-яке автотранспортне та залізничне сполучення м.Херсона із підконтрольною Україні територією на той час було відсутнє, власного автомобільного транспорту позивач не має, проживає разом із батьками, має на утриманні малолітню дитину та не мала змоги виїхати з міста у зв`язку із реальною загрозою життю та здоров`ю. Позивач зазначає, що попри все вона постійно виконувала свої службові обов`язки та намагалася повідомити доступним для неї способом керівництво про поважність причин свого неприбуття на підконтрольну Україні територію. У відповіді Департаменту патрульної поліції від 11 липня 2022 року №8884/41/4/03- 2022 зазначено, що згідно наказу Департаменту патрульної поліції від 03 травня 2022 року №535 стосовно позивача службове розслідування не проводилося. Також позивач зазначає, що незважаючи на її неодноразові звернення, відповідач не надав належним чином оформлені документи які стали підставою для звільнення, відповідачем була нарахована та виплачена заробітна плата протягом трьох місяців, а потім вже складені коригуючі табелі обліку робочого часу, згідно яких був виконаний перерахунок як надлишкова сплачена заробітна плата та виконане вирахування з невідбутих відпусток: основної та додаткової «за надмірну сплачену заробітну плату», що, на думку позивача, є порушенням. Вважає, що ведення бойових дій та реальна загроза життю та здоров`ю людини не може вважатися порушенням службової дисципліни, а тим більше не може бути підставою для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції. Обставини, через які позивач не мала змоги вчасно виїхати на підконтрольну Україні територію не залежали від неї особисто, від її бажання чи її поведінки. На думку позивача, оскаржений наказ є необґрунтованим, тобто винесений без урахування усіх обставин, що мають значення для притягнення її до дисциплінарної відповідальності, не містить достатніх доказів вчинення нею дисциплінарного проступку, зокрема протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю). Крім того, позивач зазначає, що відповідачем не було дотримано умови щодо надання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, із заявою чи повідомленням до Первинної професійної спілки «Правозахисники країни», членом якої позивач є, відповідач не звертався. Також позивач зазначає, що відповідач не виконав вимоги щодо належного ознайомлення її з наказом про звільнення відповідно до змін внесених до Дисциплінарного статуту Національної поліції, згідно із статтею 30. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 січня 2023 року відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. (т.1 а.с.149-151). Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 30 січня 2023 року на електронну адресу суду від представника відповідача Департаменту патрульної поліції - Бєльського Р.С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що служба в поліції має свої особливості, зокрема необхідність проходити службу там, де це викликано інтересами служби, обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади. Зазначено, що з дня окупації території Херсонської області виконання обов`язків працівника поліції є неможливим на цій території. Проте позивач вважає, що його порушене право необхідно відновити шляхом поновлення на службі в поліції, обов`язки по якій він в умовах тимчасової окупації не матиме можливості виконувати без виконання наказу керівника про виїзд за визначеним місцем дислокації особового складу підрозділу. Таким чином, неможливість реалізації права на працю обумовлена не протиправними діями відповідача, а протиправною бездіяльністю позивача. Вказує, що в позовній заяві не зазначено, яке право позивача або інтерес, відповідачем було порушено, з урахуванням неможливості несення служби в поліції в тимчасово окупованих територіальних громадах Херсонської області. Відповідач звертає увагу, що позивач була працівником поліції, який мав виконувати обов`язки щодо захисту загальнодержавних інтересів, у тому числі, й під час воєнного стану. При цьому, наведені позивачем доводи з приводу неможливості евакуюватися, у зв`язку з відсутністю «зелених коридорів», на думку відповідача не можуть бути розцінені як поважність відсутності на службі в період дії воєнного стану, оскільки служба в поліції вимагає наявність у її працівників додаткових психологічних якостей. На переконання відповідача, вчинений позивачем проступок свідчить про повне нехтування та зневажання своїм статусом та посадою працівника поліції, проявленим абсолютно безвідповідальним ставленням його до Українського народу, якому він зобов`язаний служити, своїх службових обов`язків, що є грубим порушенням службової дисципліни та абсолютно дискредитує органи поліції. Також у відзиві зазначено, що позивач в перші дні війни, в саму активну фазу бойових дій, прийняла рішення не з`являтися на службу, не виконала наказ керівника про залишення окупованої території, не повідомила, які у неї виникли умови, що ускладнювали виконання своїх обов`язків. При цьому, застосування стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень. Представник відповідача у відзиві зазначає, що відповідно до змісту позовної заяви позивач навіть не намагалась покинути тимчасово окуповану територію Херсонської області та виїхати на підконтрольну територію. Крім того, позивач посилається на те, що окупаційні війська відмовляються пропускати осіб, що бажають виїхати з окупованої території, тому їй не вдалось виїхати. Проте, відповідно до довідки відділу кадрового забезпечення УПП в Херсонській області ДПП з 10 березня 2022 року по 17 травня 2022 року з тимчасово окупованої території Херсонської області на підконтрольну територію виїхало 163 поліцейських управління, що становить 71,2% від усього складу управління. Наведене, на думку представника відповідача, дає підстави стверджувати, що всі мешканці Херсонської області та працівники поліції, які мали та мають намір та бажання вийти на підконтрольну Україні територію покинули тимчасово окуповану територіальну громаду Херсонської області. Крім того, позивач не виконувала свої службові обов`язки в період з 25.04.2022-29.04.2022, 02.05.2022, 03.05.2022, про що свідчать табелі обліку робочого часу позивача. Також у відзиві зазначено, що позивач посилається на копії табелів обліку робочого часу, які не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, [PERSON]. , який за наказом начальника відділу патрульної поліції в АР Крим та м.Севастополі Департаменту патрульної поліції підполковника поліції Лехновської Г.Г. про евакуацію особового складу підрозділу ВПП в АР Крим та м. Севастополі ДПП, виїхав з м. Херсона у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану на території України. Підполковником поліції Лехновською Г.Г. повідомлено, що визначене місце евакуації та подальше несення служби буде відбуватись у м. Миколаїв. Також заздалегідь були підготовлені списки по особовому складу ВПП в АР Крим та м. Севастополі ДПП та забезпечений транспорт для евакуації. Також вищезазначену інформацію доведено до особового складку поліцейських ВПП в АР Крим та м. Севастополі ДПП. Після евакуації до м. Миколаєва був розроблений графік несення служби працівниками ВПП в АР Крим та м.Севастополі ДПП, однак деякі співробітники не з`являються за місцем несення служби, яким неодноразово вказували про необхідність прибуття як безпосередні командири так і керівництво ВПП в АР Крим та м. Севастополі ДПП. Крім того, особовому складу управління доведено інформацію про виданий наказ НПУ «Про деякі питання проходження служби поліцейськими на період дії воєнного стану» від 10.03.2022 № 190, відповідно до якого працівники мали можливість закріпитись для несення служби за найближчим територіальним (відокремленим) підрозділом. Також заздалегідь були підготовлені списки по особовому складу ВПП в АР Крим та м.Севастополі ДПП. Вищезазначену інформацію доведено до особового складу поліцейських ВПП в АР Крим та м. Севастополі ДПП. У відзиві зазначено, що згідно доповідної записки «Про можливе порушення трудової дисципліни окремими працівниками відділу патрульної поліції в АР Крим та Севастополі Департаменту патрульної поліції» від 03.05.2022 вбачається, що 25.04.2022-29.04.2022, 02.05.2022, 03.05.2022 позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин в умовах воєнного стану. Враховуючи вищезазначене, були складені акти про відсутність на роботі позивача в період з 25.04.2022 до 29.04.2022, 02.05.2022 та 03.05.2022. Відповідно до вищевказаної доповідної записки заступник начальника відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі ДПП [PERSON] повідомив начальника ДПП полковника поліції Жукова Є.О., що з 24.02.2022 року до 03.05.2022 року він повідомляв позивача, яка перебувала в м.Херсоні про те, що їй необхідно прибути до управління патрульної поліції в Миколаївській області ДПП за адресою: м. Миколаїв, вул.Новозаводська, 1Б, де тимчасово працівники відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі ДПП несуть службу та виконують свої обов`язки згідно посадових інструкцій та Закону України «Про Національну поліцію». На вказані вимоги позивач відреагувала негативно та повідомила, що виходити на роботу відмовляється. Посадовою особою відповідача було здійснено спробу відправки листа [PERSON] №277/41/23-01-2022 від 24.05.2022 року про її звільнення за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України та наказу про звільнення від 24.05.2022 року за №799 о/с. Однак відповідно до листа Закарпатської дирекції АТ «Укрпошта» від 16.05.2022 року №08/11-134, узв`язку з тимчасовою окупацією Херсонської області, відправлення поштової кореспонденції не здійснюється, іншого порядку про повідомлення звільненого працівника з наказом про його звільнення чинним законодавством не передбачено. (т.1 а.с.171-177) 13 лютого 2023 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та звертає увагу на те, що вона ніколи не була працівником поліції, оскільки працювала в поліції по вільному найму, не мала спеціального звання та не виконувала функцій поліцейського в розумінні Закону України «Про національну поліцію». Зазначає, що за час своєї роботи вона жодного разу не притягувалась до дисциплінарної відповідальності. Позивач стверджує, що оскільки вона за погодженням з керівництвом працювала віддалено, про що свідчить її табелювання та нарахована заробітна плата, то вона не могла бути відсутня на робочому місці, оскільки її робоче місце, на переконання позивача, знаходилось у неї вдома, хоч і в присутності окупаційних військ у м.Херсоні. Позивач вважає, що переїзд органу Національної поліції до іншого регіону є істотною зміною умов праці і до позивача про такі зміни жодним документом доведено не було. При цьому позивач не заперечує своєї згоди на таку зміну, оскільки продовжувала виконувати свої обов`язки. Також позивач зазначає, що жоден акт її відсутності на робочому місці не зареєстрований, а її дистанційна робота підтверджується табелюванням за підписом начальника ВПП в АР Крим та м. Севастополі ДПП Захарчука В.В. Позивач стверджує, що про її дистанційну роботу було обізнано керівництво документального забезпечення ДПП. Липинська І.Ю. , з якою позивач мала декілька телефонних розмов стосовно своєї дистанційної роботи, в яких були обговорені особливості такої роботи. Надіслані за допомогою месенджера Telegram документи опрацьовувались позивачем, реєструвались в журналах реєстрації та надсилались заступнику начальника відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі ДПП [PERSON]. після відновлення роботи робочої електронної пошти листування відбувалось через останню. Також позивач вказує на розбіжності в табелях, які викликають сумніви та, на думку позивача, не є належними, достовірними та допустимими доказами. Крім того, у відповіді зазначається, що позивач 27 квітня 2022 року подавала заяву на відпустку на 24 календарних дні, починаючи з 02 травня 2022 року, яка без пояснень причин залишилась неузгодженою. Позивач вказує на не повідомлення її про звільнення та вказує, що з 25 по 27 травня 2022 року продовжувала отримувати документи через електронну пошту. Вказує на те, що стосовно неї не проводилось службове розслідування, тому позивачу не зрозуміло, навіщо їй направлялось смс-повідомлення про явку та надання пояснень. Також позивач заперечує те, що їй телефонували з приводу надання таких пояснень. Позивач зазначає, що нею 05 травня 2022 року надсилалась заява з приводу ознайомлення з наказом про службове розслідування, 06 травня 2022 року, 07 травня 2022 року та 10 травня 2022 року заяви про неможливість виїзду. Також позивач просить врахувати, що має на утриманні малолітню дитину, яку виховує сама і робота є для позивача єдиним засобом для існування. Зазначає, що виїхала з окупованої території одразу, як знайшла таку можливість - за допомогою волонтерів, які налагодили більш-менш перевірені шляхи вивозу людей, оскільки мали місце шахрайські дії та відсутність гарантій безпеки. (т.2 а.с.1-7) 17 лютого 2023 року на електронну адресу суду від представника відповідача Департаменту патрульної поліції - Бєльського Р.С. надійшли заперечення, в яких представник просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та зазначає, що жодний працівник поліції УПП в Херсонській області та відділу ПП в АР Крим та м. Севастополі, який здійснив евакуацію з тимчасово окупованої території, під час евакуації не зазнав поранень, полону чи загибелі. (т.2 а.с.109) Від третьої особи Первинної професійної спілки «Правозахисники країни» заява по суті справи не надходила. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви та просила позов задовольнити в повному обсязі з викладених у позовній заяві підстав. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та докладено пояснила, що вона самостійно здійснює догляд за дитиною. Зазначила, що з 24 лютого 2022 року вона на роботу не виходила за усним дозволом начальника відділу Липинської І.Ю. , проте вже з 28 лютого 2022 року почала опрацьовувати документи. Пояснила, що приблизно 10-12 березня заступник начальника управління Липинська І.Ю. зв`язалась з позивачем засобами телефонного зв`язку, запитала, де позивач знаходиться, на що позивач повідомила, що вона перебуває в м.Херсоні, не може виїхати через дитину та відсутність власного транспорту та недобросовісність перевізників. Їй було повідомлено, що всі документи будуть пересилатись їй через месенджера Telegram, опрацьовуватись та пересилатись керівництву. Зазначила, що виїхала з м.Херсона 14 серпня 2022 року за допомогою волонтерів, проте зареєструвалась на виїзд ще в квітні 2022 року. З 01 квітня 2022 року керівником позивача було призначено [PERSON]. , з яким позивач постійно спілкувалась, доки 30 травня 2022 року не було вимкнено мобільний зв`язок. Зазначила, що [PERSON]. постійно цікавився, чому вона не виїжджає та повідомляв про необхідність виїзду з зв`язку з дислокацією ПП в м.Миколаїві, на що позивач повідомляла, що надійно виїхати можна лише за допомогою волонтерів, яких вона шукає. 27 травня 2022 року позивач отримала інформацію про звільнення співробітників управління, в тому числі й про своє звільнення, до цього часу на робочу електронну адресу надходили робочі документи, які вона опрацьовувала - реєструвала до 10 документів на день. Також її було повідомлено про направлення їй повідомлення про звільнення, яке позивач не отримувала. Крім того зазначила, що [PERSON]. не повідомляв її про складання щодо неї актів та про її звільнення. Пояснила, що 03 травня 2022 року вона отримала смс-повідомлення щодо надання нею пояснень щодо наказу від 03 травня 2022 року №535, але в подальшому їй стало відомо, що цей наказ стосується лише поліцейських. 05 травня 2022 року позивачем було написано заяву з проханням направити їй вищезазначений наказ та надіслала цю заяву [PERSON]. за допомогою офіційної електронної пошти ДПП м.Миколаєва. До цього з керівництвом було узгоджено про її щоденну дистанційну роботу. Також пояснила, що вона є членом профспілки з жовтня 2021 року. В квітні [PERSON]. повідомив про необхідність з`явитись в м.Миколаїв. Крім того прояснила, що 24 лютого 2022 року їй було повідомлено про те, що ДПП буде дислоковане в м.Миколаїві та про виїзд на службовому транспорті - за бажанням. До цього - 20 або 22 лютого 2022 року вона подала себе в списки на виїзд з сім`єю - дитиною та батьками. Проте, оскільки 24 лютого 2022 року батьки не були в м.Херсоні, а позивач не могла їх покинути, вона не виїхала з м.Херсону на службовому транспорті. При цьому також пояснила, що 14 серпня 2022 року вона виїхала з м.Херсона без батьків, не через зелений коридор. На запитання представника відповідача підтвердила, що 24 та 25 лютого 2022 року вона не здійснила евакуацію, посилаючись на перебування батьків за межами м.Херсона. Також підтвердила, що [PERSON]. вже після початку окупації неодноразово пропонував їй автомобілі для здійснення евакуації, від якої вона також відмовилась, оскільки їй не були відомі особи, які здійснюють евакуацію. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції - Бєльський Р.С. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи. Додатково пояснив, що 24 лютого 2022 року була здійснена евакуація 90% особового складу ПП - виїхали всі бажаючі. Позивач, залишившись в м.Херсоні, працювала дистанційно. ЇЇ керівник - [PERSON]. неодноразово повідомляв позивача про необхідність з`явитися до м.Миколаєва, однак позивач повідомляла про неможливість виїхати з м.Херсона, тому були складені акти та [PERSON]. складено доповідну записку з приводу відсутності позивача на робочому місці. Також представник зазначив, що оскільки позивач не є поліцейським, на неї дисциплінарний статут не поширюється, отже службове розслідування щодо позивача не проводилось. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції - Волошин В.М. брав участь в судовому засіданні при розгляді клопотань, пояснень не надавав. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції - Павлюк А.О. в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, підтримала пояснення, надані представником Бєльським Р.С . Представник третьої особи Первинної професійної спілки «Правозахисники країни» - адвокат Сидоренко В.В. в судовому засіданні просив позов задовольнити та пояснив, що з початком війни керівництво залишило УПП та працівників, надало позивачу право працювати дистанційно. Позивач дистанційно виконувала роботу, їй виплачувалась заробітна плата, проте в подальшому було безпідставно звільнено. Зазначив, що в табелі робочого часу були внесені зміни, нібито позивач не працювала. Зазначив про відсутність підстав складання актів про прогули. Крім того, повідомив про свою обізнаність про те, що позивач постійно була на роботі, в тому числі й 24 лютого 2022 року. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, прийняті судом та наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Судом установлено, що наказом №769 о/с від 07 жовтня 2019 року позивача [PERSON] призначено на посаду діловода відділу патрульної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. (т.1 а.с.30). Наказом від 24 травня 2022 року №799 о/с по особовому складу, [PERSON] звільнено з 24 травня 2022 року, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.192). Згідно ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу (ст. 140 КЗпП України). Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Згідно зі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Як передбачено у ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У пунктах 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази з числа передбачених ЦПК України. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 25 січня 2023 року у справі № 734/2607/20 (провадження № 61-10371св22); від 29 березня 2023 року у справі № 369/14257/18 (провадження № 61-11188св20). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, згідно положень ч. 1 та 3 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Місцем дислокації відділу патрульної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України було м.Херсон. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався. Указом надано розпорядження військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Загальновідомим є факт та вбачається з розділу ІІ Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року №309 (зі змінами), що Херсонська міська територіальна громада (м.Херсон) була окупована з 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON]. суду показав, що станом на 24 лютого 2022 року він обіймав посаду заступника начальника відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі ДПП. Також свідок показав, що 24 лютого 2022 року позивач не вийшла на роботу, свідок особисто телефонував їй, повідомляв про зміну дислокації ВПП та вказував на необхідність евакуації. За тиждень до цього надійшов лист щодо необхідності готування списків на евакуацію, відповідні списки були складені, позивач з членами сім`ї була внесена до списку на евакуацію. 24 та 25 лютого 2022 року 4-5 службових автомобілі були задіяні в евакуації співробітників, чекали за адресою місцезнаходження поліції. При повідомленні позивача про необхідність евакуації остання зазначила про свою розгубленість, не знала що робити, на евакуацію у вказані дати так і не з`явилась, була відсутня на роботі з 24 по 28 лютого 2022 року. Після цього свідок підтримував зв`язок з позивачем, повідомляв їй про необхідність евакуації. Свідок також неодноразово пропонував позивачу допомогу в евакуації в березні та квітні 2022 року, особисто підшукував транспортні засоби для цього, говорив, щоб вона брала дитину та матір, проте позивач кожен раз відмовлялась від евакуації. Зазначив, що всі співробітники, які хотіли, безперешкодно виїхали з м.Херсона. Не змогли виїхати лише ті, хто дислокувався в м.Генічеську. Зазначив, що співробітники (хто бажав) виїжджали і в березні та квітні, в червні виїхали вже ті, що знаходились в м.Генічеську. Додатково свідок показав, що після евакуації на службових автомобілях 24 та 25 лютого 2022 року, він неодноразово говорив позивачу про наявність транспортних засобів для евакуації, проте позивач повідомляла, що чекає «зелений коридор». Зазначив, що при евакуації всі виїхали без проблем, евакуація проводилась за усним наказом керівництва, що передбачено Статутом МВС. Цей наказ стосувався всіх співробітників, не лише поліцейських. Також свідок показав, що для того, щоб позивач могла працювати та отримувати заробітну плату, їй фіксували дистанційну роботу, оскільки була інформація, що позивач в небезпеці та може працювати. Зазначив, що табелі подавались згідно запитів департаменту, в них допускаються технічні помилки. Показав, що позивач табелювалась дистанційно та виконувала обов`язки до середини квітня 2022 року. Через отримання інформації про проведення окупантами обшуків, стало небезпечно направляти документи на електронні адреси співробітників. Крім того пояснив, що заяв позивача про відпустку не бачив. Сторонами не заперечується той факт, що 24 лютого 2022 року співробітників відділу патрульної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Департаменту патрульної поліції було поінформовано про евакуацію до м.Миколаєва. При цьому позивач підтвердила в судовому засіданні, що вона, її дитина та батьки заздалегідь були внесені до списків на евакуацію, проте вона відмовилась від такої евакуації через відсутність станом на 24 лютого 2022 року в м.Херсоні її батьків. Проте в подальшому - 14 серпня 2022 року позивач виїхала з м.Херсона без батьків, що свідчить про надуманість доводів позивача в судовому засіданні щодо причин неможливості евакуації в лютому 2022 року. Показання свідка [PERSON]. беззаперечно підтверджують не неможливість, а небажання позивача виїхати з м.Херсона як 24 та 25 лютого 2022 року під час організованої роботодавцем евакуації, так і в подальшому при особистих повідомленнях свідка щодо необхідності виїзду та організації ним допомоги в евакуації. Отже в даному випадку судом встановлена відсутність будь-яких непереборних обставин, які б не залежали від волі позивача, за яких вона не могла б виконати наказ про евакуацію. Наявними в матеріалах справи довідками (т.1 а.с.209, т.2 а.с.23, 111-зворот) підтверджується виїзд співробітників поліції, ВПП яких були дислоковані на території м.Херсона. Наявність усного наказу про евакуацію, крім показань свідка, підтверджується й інформацією, викладеною в листі Департаменту патрульної поліції в Херсонській області Управління патрульної поліції Національної поліції України від 28 березня 2023 року (т.2 а.с.199-200), як і наявність усного наказу щодо зміни місця виконання посадових обов`язків неатестованими працівниками, в тому числі й [PERSON] . Що стосується доводів позивача про зміну істотних умов праці, внаслідок передислокації патрульної поліції АР Крим та м. Севастополі ДПП з м.Херсона до м.Миколаєва, слід зазначити, що згідно положень ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції закону, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 2136-IX) у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. У період дії воєнного стану норми частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються. Як убачається з наданих стороною відповідача корегуючих табелів, у період з 24 лютого 2022 року позивач [PERSON] табелювалась «8», «п» (простій), «р(д)» (дистанційна форма роботи) та з 25 квітня 2022 року - «пр» (прогул). (т.3 а.с.7-зворот - 12) За визначенням, наведеним у ст. 60-2 КЗпП України, дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій. Типова форма трудового договору про дистанційну роботу затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері трудових відносин. Проте в матеріалах справи відсутній договір з позивачем про дистанційну роботу або відповідний наказ роботодавця. 25 квітня 2022 року, 26 квітня 2022 року, 27 квітня 2022 року, 28 квітня 2022 року, 29 квітня 2022 року, 02 травня 2022 року, 03 травня 2022 року заступником начальника відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі ДПП старшим лейтенантом поліції [PERSON] в присутності трьох співробітників складено акти про відсутність [PERSON] на робочому місці. (т.1 а.с.184-189) При цьому технічна помилка в акті від 03 травня 2022 року щодо дати складання акту не впливає на дату та суть дисциплінарного проступку. Неприбуття позивача до нового місця роботи потягом усього часу перебування в трудових відносинах з відповідачем, [PERSON] не заперечується. Що стосується тверджень позивач про те, що після її звільнення вона продовжувала отримувати документи через електронну пошту, то вказана обставина свідчить про наявність в неї доступу до електронної пошти, а не про виконання нею трудових обов`язків. З приводу доводів позивача про те, що табелі містять розбіжності, був виконаний перерахунок за надлишкову сплачену заробітну плату, та що жоден акт її відсутності на робочому місці не зареєстрований, суд зазначає, що корегування табелів обліку робочого часу не суперечить діючому законодавству, як і перерахунок розміру заробітної плати в разі бухгалтерської помилки. Більше того, згідно ст. 7 Закону № 2136-IX у період дії воєнного стану порядок організації кадрового діловодства та архівного зберігання кадрових документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці. За змістом доповідної записки «Про можливе порушення трудової дисципліни окремими працівниками відділу патрульної поліції в АР Крим та Севастополі Департаменту патрульної поліції» від 03.05.2022, складеної заступником начальника відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі ДПП старшим лейтенантом поліції [PERSON] на ім`я начальника ДПП полковника поліції Жукова Є.О. вбачається, що 25.04.2022 - 29.04.2022, 02.05.2022, 03.05.2022 діловод [PERSON] була відсутня на робочому місці без поважних причин в умовах воєнного стану. Враховуючи викладене, були складені акти про відсутність на роботі діловода [PERSON] в період з 25.04.2022 до 29.04.2022, 02.05.2022 та 03.05.2022. Згідно вказаної доповідної записки, заступник начальника відділу [PERSON] з 24.02.2022 до 03.05.2022 повідомляв позивача, яка перебувала в м.Херсоні, про те, що їй необхідно прибути до управління патрульної поліції в Миколаївській області ДПП за адресою: м. Миколаїв, вул.Новозаводська, 1Б, де тимчасово працівники відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі ДПП несуть службу, для подальшої роботи. На вказані вимоги [PERSON] відреагувала негативно та повідомила, що на роботу виходити відмовляється. (т.1 а.с.190) 03 травня 2022 року було надіслано [PERSON] та отримано останньою (що не заперечується позивачем) смс-повідомлення, яким поінформовано, що з метою надання пояснень їй необхідно з`явитись 06.05.2022 до УПП в Миколаївській області ДПП за адресою м.Миколаїв, вул.Новозаводська,1-Б/1. (т.1 а.с.191-зворот) При цьому позивачем не заперечувалась в судовому засіданні й її обізнаності про те, що пояснення, яких зажадав роботодавець, стосуються саме її відсутності на роботі за місцезнаходженням нової дислокації роботодавця. Позивачем лише зазначалось в судовому засіданні, що наказ, який вказано в повідомленні (т.1 а.с.39) стосується виключно поліцейських. Отже роботодавцем виконано вимоги ст. 149 КЗпП України, за якою до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. 06 травня 2022 року заступником начальника відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі ДПП старшим лейтенантом поліції [PERSON] в присутності трьох співробітників складено акт про відмову надати пояснення, згідно якого, відповідно до ч.1 ст.149 КЗпП України [PERSON] було запропоновано надати письмове пояснення, про що її було повідомлено дзвінком на мобільний телефон та надіслано повідомлення службою коротких повідомлень (SMS). Однак діловод відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі ДПП [PERSON]. не з`явилась та не повідомила про причину свого неприбуття, а отже вважається такою, що відмовилась від надання пояснень. (т.2 а.с.110-зворот) Що стосується посилань позивача на те, що 27 квітня 2022 року вона подавала заяву на відпустку на 24 календарних дні, починаючи з 02 травня 2022 року (т.2 а.с.53), яка без пояснень причин залишилась неузгодженою, то згідно наданої нею ж переписки, позивачу неодноразово було роз`яснено, хто саме має узгодити відпустку (т.1 а.с.55, 56). Більше того, прогули позивача зафіксовані з 25 квітня 2022 року. Що ж стосується доводів позивача про незаконність її звільнення ще й з тих підстав, що звільнення відбулось без згоди профспілкової організації, то вказані посилання є безпідставними, виходячи з наступного. Згідно положень ч.1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон) у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. (ч.2 ст. 5 Закону) Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Департаменту патрульної поліції, третя особа - Первинна професійна спілка «Правозахисники країни», про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає, оскільки позивач була відсутня на робочому місці більше трьох годин без поважних причин, а зазначена позивачем причина відсутності її на роботі - неможливість виїхати з м.Херсона спростована не лише показаннями свідка, а й фактично визнана позивачем в судовому засіданні, адже позивач відмовилась від евакуації та виконання наказу про передислокацію місця роботи, наданим для евакуації службовим транспортом не скористалась з надуманих причин. При цьому суд також ураховує, що за відсутності відповідного договору та/або наказу про дистанційну роботу, роботодавець фактично надав позивачу можливість певний проміжок часу працювати дистанційно та отримувати заробітну плату лише внаслідок того, що вона 24 та 25 лютого 2022 року відмовилась від евакуації, проте й після цього позивач не скористалась пропозиціями та допомогою в евакуації, неодноразові вимоги з`явитися на роботу за новим місцем дислокації роботодавця не виконала. Разом з тим, при звільненні позивача відповідачем не допущено порушення процедури звільнення з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за заявленими вимогами на підставі Закону України «Про судовий збір», суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed