Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

20.10.2022 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та визначення частки в спільному сумісному майні, в якому просила суд (з урахуванням уточнених позовних вимог): визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] : житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 158,4 кв.м., житлова площа 86,6 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 477169532224; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,05 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204606632224, кадастровий номер 3222485901:01:052:5031. У порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на частини та визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на частини майно: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 158,4 кв.м., житлова площа 86,6 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 477169532224; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,05 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204606632224, кадастровий номер 3222485901:01:052:5031. Припинити режим права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на наступне майно: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 158,4 кв.м., житлова площа 86,6 кв.м.), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 477169532224; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,05 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204606632224, кадастровий номер 3222485901:01:052:5031. Судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.06.2002 року сторони зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського обласного управління юстиції зроблено актовий запис № 269 та видано свідоцтво про одруження. У шлюбі у сторін народилось двоє доньок: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу сторонами нажите таке спільне майно: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (загальна площа: 158,4 кв.м., житлова площа: 86,6 кв.м.); реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 477169532224; право власності зареєстровано 12.04.2016 на [PERSON] (відповідач); ринкова вартість будинку станом на 22.09.2022 складає 2352497,49 грн.; земельна ділянка площею 0,05 га за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204606632224; кадастровий номер: 3222485901:01:052:5031; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); державна реєстрація проведена 25.10.2013 управлінням Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області; право власності зареєстровано 12.04.2016 на [PERSON] (відповідач); ринкова вартість будинку станом на 22.09.2022 складає 134925,02 грн. (копія звіту про оцінку майна додається); однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (загальна площа: 46,5 кв.м., житлова площа: 16,8 кв.м.). На підставі договору купівлі-продажу від 25.08.2008 право власності на дану квартиру оформлено на кожну зі сторін (покупці за договором) по відповідно. У зв`язку з цим дана квартира поділу за цим позовом не підлягатиме, оскільки вже є спільним частковим майном за договором. Загальна вартість спірного майна (будинку і земельної ділянки) на підставі їх оцінки становить 2487422,51 грн. У придбанні вказаного спірного майна сторони брали спільну участь. За домовленістю сторін вказане спільне майно було зареєстроване на чоловіка [PERSON] (відповідач). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.08.2022 року (справа №369/5744/22) шлюб між сторонами розірвано. На сьогоднішній день сторони про порядок поділу нерухомого майна не домовились. 23.11.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загально позовне провадження у справі. 20.02.2023 року представником відповідача через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якій він вказав, що відповідач не визнає позов повністю та вважає, що позов не підлягає задоволенню. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю та покласти судові витрати на позивача. 04.04.2023 року представником позивача через канцелярію суду зареєстровано відповідь на відзив, в якому останній зазначав, що просить суд врахувати викладені в ньому обставини при вирішенні даної справи разом з позовом та задовольнити позов повністю. 10.04.2023 року представником відповідача через канцелярію суду зареєстровано заперечення на відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що відповідач заперечує доводи сторони позивача викладенні у відповіді на відзив у повному обсязі, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та судові витрати покласти на позивача. 07.06.2023 року представником позивача через канцелярію суду зареєстровано заяву про зменшення позовних вимог. 07.06.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд в задоволенні позову відмовити. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 15.06.2002 року сторони зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського обласного управління юстиції зроблено актовий запис № 269 та видано свідоцтво про одруження. У шлюбі у сторін народилось двоє доньок: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.08.2022 року (справа №369/5744/22) шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу сторонами нажите таке спільне майно: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (загальна площа: 158,4 кв.м., житлова площа: 86,6 кв.м.); реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 477169532224; право власності зареєстровано 12.04.2016 на [PERSON] (відповідач); ринкова вартість будинку станом на 22.09.2022 складає 2352497,49 грн.; земельна ділянка площею 0,05 га за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204606632224; кадастровий номер: 3222485901:01:052:5031; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); державна реєстрація проведена 25.10.2013 управлінням Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області; право власності зареєстровано 12.04.2016 на [PERSON] (відповідач); ринкова вартість будинку станом на 22.09.2022 складає 134925,02 грн. (копія звіту про оцінку майна додається); однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] (загальна площа: 46,5 кв.м., житлова площа: 16,8 кв.м.). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Жодна зі сторін у справі не спростовувала презумпцію спільності майна подружжя на спірне майно. Згідно із абз. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за № 11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, суду не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні ст. 70 СК України, та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності дружини, чоловіка в розумінні положень ст. 57 СК України. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). З огляду на викладені обставини, спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги за позовом є такими, що підлягають задоволенню . Згідно ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового за подання позовної заяви у розмірі 7443 (сім тисяч чотириста сорок три) гривні 00 копійок та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок. Враховуючи викладене,

Outcome: approved