Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-24 00:00:00

09.03.2023 позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за позикою у розмірі 50\~000 грн та судові витрати по справі. В обґрунтування позову послалася на те, що він позичив\~ [PERSON] 29.01.2023\~грошові кошти\~у розмірі\~50\~000\~грн,\~що підтверджується\~розпискою,\~котра написана\~власноруч відповідачем. Строк повернення коштів був обумовлений до 12.02.2023. Позивач неодноразово просив відповідача повернути вказані кошти, однак останній позичених коштів не повертає. На телефонні дзвінки не відповідає. 14.02.2023 [PERSON] надіслав претензію на адресу відповідача, в якій вимагав повернути кошти. Однак, жодної копійки із позичених коштів [PERSON] не повернув, на жодний контакт не йде. Відтак, позивач просив позов задовольнити. Ухвалою від 28.04.2023 у справі було відкрите спрощене позовне провадження та призначено справу до судового розгляду на 06.06.2023. В судове засідання, яке відбулося 21.08.2023 сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судові засідання не з`являвся, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду даної справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (судових повісток), які містяться в матеріалах справи та які повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав, про причини неявки не повідомляв. Також відповідачем не було подано відзиву на позов. Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17 направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Таким чином, суд вважає, що відповідач є повідомлений про розгляд справи належним чином. Як передбачено ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, відповідно до ч.1\~ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки повне рішення виготовлено 25 серпня 2023 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 21 серпня 2023 року, датою ухвалення даного рішення є саме 25 серпня 2023 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України. Суд, дослідивши надані представником позивача документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. 29.01.2023 відповідач [PERSON] одержав у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень, що встановлено із розписки від 29.01.2023. З даної розписки також вбачається, що відповідач зобов`язувався повернути кошти позивачу у строк до 12.02.2023 (оригінал розписки а. с. 40, копія на а. с. 6). Судом встановлено, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань відповідачем, позивач направляв останньому претензію від 14.02.2023 (а. с. 7), яку було направлено відповідачу цінним листом (а. с. 8). Отже, судом установлено, що між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, за яким позивач свої зобов`язання виконав, а саме кошти передав відповідачу, а останній своїх зобов`язань щодо повернення суми позики у встановлені у розписці терміни не виконав, що стало підставою для звернення [PERSON] до суду з даним позовом. При винесенні рішення суд керується наступним. За правилами цивільного законодавства, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України). Поняття позикових відносини і договору позики визначаються нормами глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Стаття 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми, дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Судом установлено, що на підтвердження своїх доводів і вимог позивачем надано розписку від 29.01.2023, написану відповідачем, в якій останній підтверджував факт отримання позики у вказаній сумі із зобов`язанням повернення до 12.02.2023 (оригінал розписки долучено до матеріалів справи). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що розписка від 29.01.2023 є достатнім та належним доказом боргового зобов`язання відповідача перед позивачем в сумі 50 000 грн. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Позивач стверджує, що відповідач свої зобов`язання по розписці не виконав, у встановлений строк позику не поверну. Матеріали справи не містять доказів належного і повного виконання відповідачем своїх зобов`язань за вищевказаною розпискою, відповідач протилежного суду не довів. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача грошові кошти у сумі 50 000 грн. Відтак, у світлі викладених норм права та практики Верховного Суду, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, в силу ст. 141 ЦПК України суд вважає, що судовий збір у сумі 1 073,60 грн слід стягнути із відповідача на користь позивача у повному обсязі.

Outcome: approved