Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-16 00:00:00

[PERSON] за допомогою підсистеми "Електронний суд" звернувся до суду з позовом до КП "Харківський вагоноремонтний завод", в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3% річних за період прострочення сплати судового збору згідно рішень господарського суду Харківської області від 21.04.2015 по справі № 922/1165/15 та від 17.06.2015 по справі № 922/2910/15 на загальну суму 14273,45 грн. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.09.2020 року у справі № 641/3218/20 стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати за період прострочення сплати судового збору згідно рішення господарського суду Харківської області від 21.04.2015 у справі № 922/1165/15 з травня 2015 року по березень 2020 року включно в розмірі 6509,93 грн., а також 3 % річних з 08.05.2015 по 22.04.2020 включно в розмірі 1803,46 грн.; інфляційні втрати за період прострочення сплати судового збору згідно рішення господарського суду Харківської області від 17.06.2015 у справі № 922/2910/15 з липня 2015 року по березень 2020 року включно в розмірі 1679,79 грн., а також 3 % річних з 03.07.2015 по 22.04.2020 включно в розмірі 486,36 грн. Також вказаним рішенням встановлено, що рішенням господарського суду Харківської області від 21.04.2015 у справі № 922/1165/15 стягнуто з КП "Харківський вагоноремонтний завод" на користь Приватної фірми "Знак" 418101,66 грн. основного боргу, 152970,41 грн. інфляційних втрат, 34641,32 грн. 3 % річних та витрати зі сплати судового збору в розмірі 12116 грн. Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.04.2016 року у справі № 922/1165/15 замінено стягувача у виконавчому провадженні № 50317980 Приватну фірму "Знак" на його правонаступника [PERSON] . Рішенням господарського суду Харківської області від 17.06.2015 у справі № 922/2910/15 стягнуто з КП "Харківський вагоноремонтний завод" на користь Приватної фірми "Знак" суму інфляційних втрат в розмірі 165939,47 грн., суму 3% річних в розмірі 2646,33 грн., та суму сплаченого судового збору в розмірі 3371,72 грн.; Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 15.03.2016 у справі № 922/2910/15 замінено сторону-первісного стягувача Приватну фірму "Знак" на нового стягувача [PERSON] у виконавчому провадженні № 49961437. Між [PERSON] та [PERSON] 21.04.2020 було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого [PERSON] передав позивачу частину своїх прав кредитора щодо зобов`язань, а саме передав позивачу право вимоги від КП "Харківський вагоноремонтний завод" щодо сплати останнім інфляційних втрат та 3 % річних в зв`язку з невиконанням рішень господарського суду Харківської області від 21.04.2015 по справі № 922/1165/15 та від 17.06.2015 по справі № 922/2910/15, в частині сплати судових зборів. Таким чином, з 21.04.2020 року позивач є новим кредитором для КП "Харківський вагоноремонтний завод", щодо сплати останнім інфляційних втрат та 3 % річних в зв`язку з невиконанням ним зобов`язань. Позивач надіслав КП "Харківський вагоноремонтний завод" лист-повідомлення від 23.04.2020 року з розрахунком суми інфляційних втрат та 3% річних та копію договору про відступлення права вимоги від 21.04.2020 року. В зв`язку з простроченням КП "Харківський вагоноремонтний завод" сплати судового збору згідно рішення господарського суду Харківської області від 21.04.2015 у справі № 922/1165/15, позивачем за період з квітня 2020 по січень 2023 включно нараховано інфляційні втрати у розмірі 9475,91 грн. та 3 % річних у розмірі 1753,53 грн. за період з 23.04.2020 по 03.03.2023. В зв`язку з простроченням КП "Харківський вагоноремонтний завод" сплати судового збору згідно рішення господарського суду Харківської області від 17.06.2015 у справі № 922/2910/15 позивачем за період з квітня 2020 по січень 2023 включно нараховано інфляційні втрати у розмірі 2568,67 грн. та 3 % річних у розмірі 475,34 грн. за період з 23.04.2020 ро 03.03.2023. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 29.11.2022 року позовну заяву передано за підсудністю до Комінтернівського районного суду м. Харкова. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08.02.2023 року зазначена позовна заява була залишена без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.02.2023 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 26.04.2023 року за клопотанням позивача відповідача Комунальне підприємство\~"Харківський\~вагоноремонтний завод" замінено на належного відповідача КП "Салтівське трамвайне депо". Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 16.05.2023 року клопотання представника КП "Салтівське трамвайне депо" Літвінової А.С. про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залишено без задоволення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Представник відповідача КП "Салтівське трамвайне депо" в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомив. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КП \~"Харківський\~вагоноремонтний завод" згідно рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації з 29.04.2014 року перебуває у стані припинення. Заочним рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.09.2020 року по справі № 641/3218/20 стягнуто з Комунального підприємства «Харківський вагоноремонтний завод» на користь [PERSON] інфляційні втрати за період прострочення сплати судового збору згідно рішення Господарського суду Харківської області від 21.04.2015 року у справі №922/1165/15 з травня 2015 року по березень 2020 року включно в розмірі 6509,93 грн., а також 3 % річних з 08.05.2015 року по 22.04.2020 року включно в розмірі 1803,46 грн. Стягнуто з Комунального підприємства «Харківський вагоноремонтний завод» на користь [PERSON] інфляційні втрати за період прострочення сплати судового збору згідно рішення Господарського суду Харківської області від 17.06.2015 року у справі №922/2910/15 з липня 2015 року по березень 2020 року включно в розмірі 1679,79 грн., а також 3 % річних з 03.07.2015 року по 22.04.2020 року включно в розмірі 486,36 грн. Стягнуто з Комунального підприємства «Харківський вагоноремонтний завод» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн. Постановою Верховного Суду від 11.01.2023 року у справі № 922/1839/19 у справі за позовом [PERSON] до КП \~"Харківський\~вагоноремонтний завод" про стягнення коштів касаційну скаргу Комунального підприємства "Салтівське трамвайне депо" задоволено. Ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 05.09.2022 у справі №922/1839/19 скасовано, а справу передано на розгляд суду апеляційної інстанції. У вказаній постанові, зокрема, зазначено, що за встановлених судом апеляційної інстанції обставин під час надання оцінки матеріалам апеляційної скарги Скаржника, суд вірно зазначив, що наказ №489 від 23.04.2014 "Про створення комісії з припинення діяльності Комунального підприємства "Харківський вагоноремонтний завод" не може засвідчувати набуття Скаржником статусу учасника спірних матеріально-правових відносин з Позивачем з підстав правонаступництва прав та обов`язків Відповідача, оскільки відсутні докази наявності затвердженого засновником (Харківська міська рада) передавального акта, як того вимагає стаття 107 ЦК України. Колегія суддів звертає увагу, що передавальний акт та розподільчий баланс, які затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення (стаття 107 ЦК України) є підтвердженням факту та допустимим доказом переходу прав та обов`язків юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання до іншої юридичної особи. Таким чином, з огляду на наведене вище можна дійти висновку про те, що здійснюючи розгляд справи, в якій Відповідач (особа, яка припиняється) є особою, до якої пред`явлено позов про стягнення заборгованості, суд може вирішувати питання про інтерес особи, до якої приєднується Відповідач, оскільки саме така особа є тією, яка має законний інтерес щодо захисту прав та обов`язків особи, яка до неї приєднується і з якої за рішенням суду може бути стягнуто заборгованість, адже, від особи, яка припиняється переходять/перейдуть права та обов`язки до особи, до якої така особа приєднується і саме в цьому полягає законний інтерес особи (Скаржник) (в участі у справі, в якій заявлено вимогу про стягнення заборгованості з приєднуваної особи), до якої приєднується та особа, яка має або може мати заборгованість перед іншими особами (Відповідач). Таким чином, існують підстави вважати, що у Скаржника виникає законний інтерес до вирішення питань щодо прав та обов`язків Відповідача перед іншою особою (Позивачем) в межах даної справи №922/1839/19, зокрема, відносно питань заборгованості за зобов`язаннями Відповідача. З огляду на невиконання КП "Харківський вагоноремонтний завод" грошового зобов`язання, що виникло у нього на підставі рішення суду, позивач звернувся до суду з цим позовом до правонаступника останнього, яким, на його думку, є КП «Салтівське трамвайне депо». Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Тобто, рішенням суду визначено грошові зобов`язання, ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню, а кредитор має право на нарахування сум на підставі цієї статті за період невиконання рішення суду. Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Процесуальне правонаступництво виникає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального і процесуального права. Процесуальне правонаступництво фактично слідує за матеріальним. У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права. Статтею 106 ЦК України передбачено, що злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. Законом може бути передбачено одержання згоди відповідних органів державної влади на припинення юридичної особи шляхом злиття або приєднання. Порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу та перетворення регламентовано статтею 107 ЦК України, за приписами якої кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом. Після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до Єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників. Отже, законодавець визначив дві форми припинення юридичної особи - в результаті реорганізації або в результаті ліквідації, а також визначив наслідки припинення юридичної особи в результаті реорганізації, які, на відміну від припинення юридичної особи в результаті ліквідації, полягають, зокрема у переході майна, прав і обов`язків до правонаступників. Таким чином, у разі реорганізації юридичної особи шляхом її приєднання факт настання правонаступництва безпосередньо пов`язаний з моментом передання прав та обов`язків від правопопередника до правонаступника. В разі реорганізації юридичної особи шляхом приєднання складається передавальний акт, який має містити положення про правонаступництво щодо всіх зобов`язань юридичної особи, що припиняється. У вирішенні питань, пов`язаних з таким правонаступництвом, судам необхідно здійснювати аналіз доказів переходу відповідних прав і обов`язків. Чинне законодавство не містить загальної норми щодо моменту виникнення універсального правонаступництва юридичної особи, внаслідок приєднання. Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а всієї їх сукупності. Тобто, при універсальному правонаступництві до правонаступника чи правонаступників переходить усе майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать (незалежно від їх виявлення на момент правонаступництва), на підставі передавального акта. Наведені обставини передують внесенню запису до Реєстру про припинення юридичної особи, яка припиняється в результаті реорганізації. За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17, якщо припустити, що правонаступництво настає лише з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, то це призведе до можливостей порушення прав кредиторів, які протягом значного періоду часу не зможуть звернутися з вимогами до юридичної особи, яка отримає все майно правопопередника, але не буде нести відповідальність за його зобов`язаннями. В контексті застосування статей 104, 107 ЦК України, та беручи до уваги не визначений момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється у зв`язку з реорганізацією, Суд у кожному конкретному випадку має аналізувати фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права, зокрема відомості первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення, перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника. Відповідно до частини 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у разі приєднання юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті приєднання, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Приєднання вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України.\~За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, що до цього причетні. Статтею 78 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 2\~ст. 79 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Приписами ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Комунальне підприємство «Харківський вагоноремонтний завод» з 29.04.2014 року перебуває у стані припинення за рішенням засновника (Харківської міської ради) шляхом реорганізації. Відомості щодо правонаступників підприємства реєстр не містить. Наказ №489 від 23.04.2014 "Про створення комісії з припинення діяльності Комунального підприємства "Харківський вагоноремонтний завод" не може засвідчувати наявність правовідносин правонаступництва між КП "Харківський вагоноремонтний завод" та КП "Салтівське трамвайне депо", оскільки відсутні докази наявності затвердженого засновником (Харківська міська рада) передавального акта, як того вимагає стаття 107 ЦК України. Суд зазначає, що передавальний акт та розподільчий баланс, які затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення (стаття 107 ЦК України) є підтвердженням факту та допустимим доказом переходу прав та обов`язків юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання до іншої юридичної особи. При цьому, позивачем в обґрунтування свого позову про стягнення коштів саме з КП "Салтівське трамвайне депо" не надано затвердженого передавального акту або відомостей щодо правонаступництва у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту правонаступництва КП "Салтівське трамвайне депо" після КП "Харківський вагоноремонтний завод", а тому позовні вимоги про стягнення коштів з КП "Салтівське трамвайне депо" задоволенню не підлягають. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду\~на викладене,\~оцінивши надані\~сторонами докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів,\~а також\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності,\~перевіривши всі\~доводи і\~заперечення сторін,\~суд дійшов\~висновку про\~те,\~що в\~задоволенні позову [PERSON] до\~ КП\~"Салтівське\~трамвайне депо"\~про стягнення\~заборгованості має бути відмовлено. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Outcome: dismissed