Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-10 00:00:00

28.07.2022 року представник позивача [PERSON] - Чемоширянова Л.В. , яка здійснює свої повноваження на підставі ордеру серії ОД №556670 від 28.07.2022 року (Т.1 а.с.24), звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» та просила суд: - визнати незаконним Наказ №223/к від 03.06.2022 року «Про припинення трудового договору»; - поновити з 07.06.2022 року позивача на посаді механіка 1 категорії дільниці служби «Автотранспортне господарство» Одеського промислового майданчика Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів ТОВ «Оператор газотранспортної системи України; - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.06.2022 року по дату прийняття судового рішення; - стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди в сумі 5000,00 гривень; - стягнути понесені судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач працював механіком 1 категорії дільниці служби «Автотранспортне господарство» Одеського промислового майданчика Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів ТОВ «Оператор газотранспортної системи України. Відповідно до Наказу №223/к від 03.06.2022 року «Про припинення трудового договору» позивача звільнили (припинили з ним трудовий договір) з 06.06.2022 року на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. Зазначений наказ позивач отримав 15.06.2022 року поштою із супровідним листом-повідомленням №6 від 06.06.2022 року, в якому також пропонувалось отримати трудову книжку. Цей наказ сторона позивача вважає незаконним та виданим без відповідних правових підстав. Представник зазначає, що позивач працюючи на посаді механіка 1 категорії дільниці служби «Автотранспортне господарство» Одеського промислового майданчика Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів, серед посадових обов`язків, мав вирішувати питання забезпечення надійної експлуатації транспортних засобів Одеського промислового майданчика, яких налічується більше 100 одиниць (автомобілі легкові, вантажні, автобуси, спецтехніка, будівельна техніка тощо), забезпечення проведення їх технічного обслуговування, поточного, капітального ремонтів, контролю витрат паливо-мастильних матеріалів, організація ро-боти водіїв, тощо. В умовах введеного в Україні військового стану, також одним із завдань, було проведення ремонтів, комплектації та передачі автомобільної техніки для ЗСУ. Відповідно до посадової інструкції керівниками позивача були заступник головного інженера Миколаївського ЛВУМГ [PERSON], та Начальник Миколаївського ЛВУМГ [PERSON], також він підпорядковувався працівникам відділу головного механіка ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» (розташований в місті Києві). Місцем роботи позивача була Одеська промдільниця, розташована в смт Хлібодарське Біляївського району Одеської області. Так, 27.05.2022 року до Одеської промдільниці з міста Миколаєва у відрядження прибув головний інженер Миколаївського ЛВУМГ [PERSON] та під час його візиту, позивача викликали до кабінету начальника виробничої служби [PERSON] де при ньому та при заступнику головного інженера [PERSON] головний інженер Миколаївського ЛВУМГ [PERSON] почав вимовляти на адресу позивача претензії до його роботи в автотранспортному господарстві, але згідно посадових інструкції механік не підпорядковувася головному інженеру. [PERSON] в особистій бесіді з позивачем виказував невдоволення його небажанням організовувати закупівлю матеріалів та ремонтів транспортних засобів Миколаївської промдільниці та подальше документальне супроводження з закриттям звітності. Після отримання відмови робити не свою роботу та брати на себе відповідальність за транспортні засоби до яких позивач не має жодного відношення, [PERSON] почав погрожувати йому проведенням перевірок, в тому числі за участю служби безпеки, поліції, заведення карних справ та притягнення до матеріальної відповідальності в разі подальшого продовження сперечання та відмови написати заяву про звільнення за угодою сторін, щоб можна було швидко звільнити позивача без можливості поновлення на роботі. Не витримавши психологічного тиску та погроз, які [PERSON] дійсно міг втілити в життя, враховуючи займану ним посаду та наявність зв`язків, позивач взявши бланк, написав заяву про звільнення за угодою сторін та передав особисто в руки [PERSON] під кінець робочого часу в п`ятницю 27.05.2022 року. При цьому реального бажання звільнятись із займаної посади, в тому числі враховуючи воєнний час в державі та практичну відсутність іншої роботи, позивач не бажав. Більше того, позивач, розраховував вирішити підняті питання з безпосередніми керівниками - на Одеській промдільниці - заступником головного інженера [PERSON], головним механіком Товариства - [PERSON] та начальником Миколаєвсьвого ЛВУМГ - [PERSON], на наступний робочий день - в понеділок 30.05.2022 року. 30.05.2022 року вранці, позивач подав керівнику на Одеській промдільниці - заступнику головного інженера [PERSON] заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, оскільки ніколи не бажав звільнятися, про що зазначив в поданій заяві, тобто позивач проявив намір анулювати пропозицію про розірвання контракту (трудового договору) за угодою сторін. Подати заяву 30.05.2022 року особисто начальнику Миколаєвсьвого ЛВУМГ можливості не було, оскільки його робоче місце знаходиться в місті Миколаєві. Того ж дня, 30.05.2022 року в обід, позивачу стало зле та він відкрив лікарняний. Під час знаходження на лікарняному [PERSON] підтримував робочі контакти з іншими працівниками Одеської промдільниці та Товариства в цілому, в міру можливостей вирішував виробничі питання, але 15.06.2022 року поштою за адресою місця реєстрації [PERSON] отримав Наказ №223/к від 03.06.2022 року «Про припинення трудового договору» за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП, що визвало подив та непорозуміння. Для з`ясування обставин, що склались, позивач направив листа від 28.06.2022 року безпосередньому керівнику Одеської промдільниці - заступнику головного інженера Миколаївського ЛВУУМГ [PERSON], який отримано 02.07.2022 року, але відповідь до часу звернення до суду не була надана. Жодних перемовин з 27.05.2022 року до цього часу з начальником Миколаївського ЛВУМГ позивач не вів, жодних домовленостей не укладав, жодних пропозиції стосовно припинення трудового договору не отримував та не підтверджував. Представник зазначає, що головний інженер Миколаївського ЛВУМГ не має повноважень щодо прийняття будь-яких кадрових рішень, припиняти трудові договори, проводити перемовини щодо їх припинення тощо. Позивач вважає, що оскільки заява про звільнення від 27.05.2022 року надана в руки неуповноваженій на прийняття кадрових рішень посадовій особі, при цьому не надана керівнику (уповноваженій особі) роботодавця чи безпосередньо до канцелярії, то така заява не може вважатись належним волевиявленням бажання звільнитись (припинити трудовий договір) за угодою сторін. Більше того, зазначена заява була відкликана на наступний робочий день 30.06.2022 року шляхом подання письмової заяви безпосередньо керівнику - начальнику управління [PERSON]. Таким чином, на дату підписання оскаржуваного наказу було відсутнє волевиявлення позивача про припинення трудового договору, що виключає можливість видання наказу про припинення трудового договору. Відтак, звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП є незаконним, оскільки не відповідає волі працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, що є підставою для визнання такого Наказу незаконним. Також, як вбачається з тексту оскаржуваного наказу, трудовий договір припинено в період його тимчасової непрацездатності з 06.06.2022 року, що не відповідає вимогам ч.3 ст.40 КЗпП, відповідно до якої не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті). У зв`язку з незаконним звільнення на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 07.06.2022 року до дня ухвалення судового рішення. Також через незаконне звільнення під час тимчасової непрацездатності - хвороби, позивач зазнав моральних страждань, які проявились через втрату нормальних життєвих зв`язків, через неможливість продовження активного громадського життя, в порушенні стосунків з оточуючими людьми, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі щодо необхідності існування, лікування без роботи та грошей, необхідності пошуку нової достойної роботи, проходження співбесід тощо. Моральні страждання позивач оцінює в 5000 грн., які мають бути відшкодовані відповідачем. Зазначаючи про поновлення строку для звернення до суду, позивач поважними причинами пропущення строку вказує свою хворобу з 30.05.2022 року по 27.07.2022 року та він продовжував хворіти після звернення до суду, та дію карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, а саме строки, визначення ст.233 КЗпП продовжуються на строк дії такого карантину. На підставі вищезазначеного представник Чемоширянова Л.В. для захисту прав позивача звертається з даним позовом. Ухвалою суду від 04.08.2022 року по справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого розгляду. 29.09.2022 року представник відповідача Кулик О., який на той час здійснював свої повноваження на підставі довіреності №38 від 12.01.2022 року (Т.1 а.с.54), надав до суду відзив, в якому просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свій відзив обґрунтовує тим, що 27.05.2022 року [PERSON] була написана заява про звільнення з 06.06.2022 року за угодою сторін, яка була погоджена уповноваженою особою роботодавця - ТОВ «Оператор ГТС України» 30.05.2022 року та зареєстрована в журналі реєстрації заяв з кадрових питань 30.05.2022 року №301. Надалі, 30.05.2022 року на адресу ТОВ «Оператор ГТС України» від [PERSON] надійшла заява з проханням відкликання заяви на звільнення від 27.05.2022 року, зареєстрована за № 7105СЛ22-1209. Заява про відкликання заяви про звільнення не була погоджена уповноваженими особами роботодавця - ТОВ «Оператор ГТС України». Наказом Миколаївського ЛВУМГ ТОВ «Оператор ГТС України» від 03.06.2022 року №223/к 06.06.2022 року з позивачем було припинено трудовий договір за угодою сторін згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Оскільки у день звільнення [PERSON] був відсутній на робочому місці і не прийшов у службу роботи з персоналом Одеського промислового майданчика, щоб ознайомитися з наказом та отримати трудову книжку, уповноваженою особою роботодавця було надіслано повідомлення [PERSON] від 06.06.2022 року №6 про необхідність отримати трудову книжку у будь-який зручний для нього спосіб та копія наказу про звільнення від 03.06.2022 року № 223/к. Представник відповідача зауважує, що уповноваженими особами ТОВ «Оператор ГТС України» не погоджено заяву [PERSON] про відкликання раніше поданої заяви на звільнення від 27.05.2022 року. При цьому, не погоджуючи заяву [PERSON] , відповідач діяв в межах чинного законодавства (зокрема п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України) та з дотриманням усталеної судової практики. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це роботодавця і працівника. Заява [PERSON] від 27.05.2022 року про звільнення з займаної посади написана та підписана позивачем власноручно, не містить будь-яких зауважень чи застережень. Також представник зазначає що відповідачем не вчинено жодних дій та не допущено бездіяльність, які виразилися в порушенні законних прав працівника [PERSON] . Зокрема ТОВ «Оператор ГТС України» діяло у повній відповідальності до норм чинного законодавства при звільненні [PERSON] , тому вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди є безпідставними. Позивачем жодним чином не доведено завдання йому моральної шкоди, що могла б виразитись у душевних стражданнях, порушеннях нормальних життєвих зв`язків, порушенні стосунків з оточуючими людьми, чи іншими негативними наслідками. 02.11.2022 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, яке було задоволено. Протокольну ухвалу щодо надання доказів виконано відповідачем 28.11.2022 року, а витребувані докази надійшли 05.12.2022 року. 23.01.2023 року від представника позивача надійшли клопотання про виклик та допит свідків і про витребування доказів, клопотання були задоволені. 23.01.2023 року від представника позивача адвоката Чемоширянової Л.В. надійшли письмові пояснення з приводу зазначеного у відзиві відповідача, в яких вона зазначає, що головний інженер Миколаївського ЛВУМГ [PERSON] відповідно до його посадової інструкції не має повноважень щодо вирішення кадрових питань про звільнення працівників, отримання від працівників заяв з кадрових питань, в тому числі про звільнення, тобто він не мав будь-яких повноважень на отримання від [PERSON] заяви про звільнення 27.05.2022 року та передачі її будь-куди - начальнику управління, відділу кадрів, канцелярії тощо. [PERSON] не надавав заяву про звільнення від 27.05.2022 року чи пізніше, а ні начальнику управління [PERSON] , ані до служби роботи з персоналом управління, [PERSON] , ані до секретаря чи канцелярії управління. Як вбачається з наданої відповідачем копії заяви про звільнення [PERSON] від 27.05.2022 року на ній наявна резолюція «ВК» та підпис, схожий на підпис начальника Миколаївського ЛВ УМГ [PERSON]. також заява не містить віз безпосереднього керівника механіка - начальника дільниці служби «Автотранспортне господарство» Одеського ПМ Миколаївського ЛВУМГ [PERSON] та заступника головного інженера Одеського ПМ як керівника дільниці в цілому. З довідки від 11.11.2022 року [PERSON] , яка займала станом на 27.05.2022 - 03.06.2022 року посаду провідного інженера з підготовки кадрів служби роботи з персоналом Одеського ПМ Миколаївського ЛВУМГ, отримала 30.05.2022 року заяву позивача про звільнення, зареєструвала її в журналі обліку. При цьому невідомо, від кого та коли вона її отримала, яким чином переконалась у дійсній волі позивача звернутись з такою заявою. З даних скрін-шотів вбачається, що заява не погоджена начальником управління, але позивач вважає, що начальник не мав будь-яких підстав її не погоджувати, оскільки будь-яке рішення щодо заяви від 27.05.2022 року керівником не прийнято й станом на 27.30.05.2022 року та інші дати воля [PERSON] на звільнення з займаної посади була відсутня. Внаслідок нервової напруги, яка склалась на роботі 27, 30 травня 2022 року, переживання та стресу, після обіду 30.05.2022 року [PERSON] був змушений звернутися до лікаря й після огляду, лікарем відкрито лист непрацездатності. [PERSON] хворів аж до 21.09.2022 року та внаслідок хвороби йому встановлена 2 група інвалідності. Відтак на думку представника позивача звільнення позивача за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП є незаконним, оскільки не відповідає волі працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, що є підставою для визнання незаконним наказу №223/к від 03.06.2022 року «Про припинення трудового договору». Також представник погодився з довідкою про його середню заробітну плату в розмірі 26 918,30 грн. Позивач [PERSON] та його представник Чемоширянова Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, в тому числі про стягнення витрат на надання правової допомоги в розмірі 25 000,00 грн. та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові та інших заявах. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" - Колток О.М., яка приймала участь в режимі відеоконференції та підтвердила свої повноваження довіреністю №470 від 24.07.2023 року строком дії до 31 грудня 2024 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити позивачу в повному обсязі. Суд заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Щодо визнання незаконним наказу №223/к від 03.06.2022 року «Про припинення трудового договору». В судовому засіданні встановлено, що 02 серпня 2021 року [PERSON] був переведений на посаду механіка 1 категорії з функцією безпеки руху дільниці служби «Авто транспортне господарство» Одеського промислового майданчика на підставі Наказу від 30.07.2021 року №276-к, що підтверджуються записами в трудовій книжці серії [NUMBER] , дата заповнення 28 липня 1988 року (Т.1 а.с.243-247). Встановлені факти не оспорюються сторонами, а тому не потребують доказуванню. Так, 03.06.2022 року начальником Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» [PERSON] видано наказ №223/к «Про припинення трудового договору [PERSON] », відповідно до якого дію трудового договору з механіком І категорії дільниці служби «Автотранспортне господарство» Одеський промисловий майданчик [PERSON] припинено з 06 червня 2022 року. Підставою видання наказу стала заява [PERSON] від 27.05.2022 року, зареєстрована за №301 (Т.1 а.с.8). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Форма домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою припинення трудового договору не визначена, а це означає, що пропозиція (iнiцiатива) i сама угода сторін про припинення трудового договору може бути як в письмовий форми так й в усній. Незалежно від форми трудового договору припинення трудових правовідносин допускається в разі досягнення домовленості між працівником i власником або уповноваженим ним органом у будь-який час i у строк, визначений сторонами. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін i дату звільнення. Ураховуючи, що трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі (ст. 24 КЗпП), процедуру припинення трудового договору відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП доцільно теж оформлювати у письмовій формі. Перевагами саме цього виду звільнення є для працівника: - по-перше, можливість звільнення у будь-який строк. Головним, в даному разі, є наявність спільної згоди між працівником та роботодавцем, тому саме звільнення може відбутися як у день внесення пропозиції, так і у будь-який інший момент; - по-друге, згідно ч.3 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", допомога по безробіттю особам, які звільнилися з останнього місця роботи за угодою сторін починається раніше. Судом досліджено заяву [PERSON] від 27.05.2022 року на ім`я начальника Миколаївського ЛВУМГ ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» [PERSON] , яка написана власноруч, але на відповідному бланку для заяв. В цій заяві позивач просить звільнити його з займаної посади з 06 червня 2022 року за згодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України. На заяві наявне візування, але воно містить тільки літери «ВК» та чийсь підпис без розшифрування. Відповідачем надано ксерокопію заяви [PERSON] , про що є відповідна відмітка про її засвідчення, але на оригіналі заяви відсутній вхідний реєстраційний номер, замість цього вхідний номер «301 від 30.05.2022 року» проставлений пастою вже на копії, що викликає сумніви у дійсній реєстрації цього документу 30.05.2022 року працівниками з кадрової роботи (Т.1 а.с.58). Відповідачем надано суду Інструкцію з діловодства ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» та його структурних підрозділів затвердженої Наказом №796 від 27.09.2021 року (Т.2 а.с.74-133), з якої вбачається вимоги до візування. Відповідно до 2.3.61-2.3.63 цієї Інструкції в товаристві встановлено порядок та вимоги до візування документів, а саме віза включає: особистий підпис, власне ім`я і прізвище візувальника, дату візування, назву посади візувальника - за потреби. Однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін, тому візування повинно мати відповідну думку роботодавця, в даному випадку безпосереднього керівника, щодо можливості звільнення позивача [PERSON] з займаної посади саме за угодою сторін, а ні за власним бажанням, тобто погодити дату звільнення, що надає певних переваг саме працівникові, а ні відповідає інтересам товариства. Судом встановлено, що в Товаристві діє електронний документообіг з кадрових питань та кожен працівник може звернутися до керівництва з відповідними заявами з кадрових питань саме в електронному вигляді. Так, скориставшись цією програмою 30.05.2022 року позивач [PERSON] звернувся до свого безпосереднього керівника Начальника Миколаївського ЛВУМГ ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» [PERSON] з заявою про відкликання його заяви про звільнення за згодою сторін, яка зареєстрована в електронному документообігу під № 7105СЛ-22-1209, тобто до видання відповідного наказу, законність якого оспорює позивач (Т.1 а.с.59). У розділі резолюції, зазначено, що заяву прийнято до відома [PERSON] 30.05.2022 року, [PERSON] 03.06.2022 року. Дана заява перебуває на розгляді [PERSON] , але до 31.05.2022 року не погоджена, тобто безпосередньому керівнику було відомо про небажання [PERSON] звільнятися за угодою сторін (Т.1 а.с.60). Відповідно до Положення про Миколаївське лінійне виробниче управління магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України», затвердженого 27.11.2020 року Генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України [PERSON] , а саме підпунктами 6.6.5 та 6.6.7 передбачено, що керівник ЛВУМГ видає накази та розпорядження по ЛВУМГ, зокрема з кадрових питань; приймає на роботу та звільняє з роботи працівників ЛВУМГ (Т.1 а.с.101-107). Керівником Лінійного відділення на час видання оскаржуваного наказу був [PERSON] , тобто саме з ним необхідно було погоджувати заяву про звільнення за згодою сторін. Допитаний в судовому засідання від 19.05.2023 року свідок [PERSON] суду пояснив, що дійсно минулого року він прибув до Одеського майданчику, що є структурним підрозділом Миколаївського відділення Товариства разом з керівником майданчику [PERSON] . Ними було оглянуто територію та за результатами розгляду в нього виникло ряд зауважень щодо техніки, яка була у непридатному стані. Вони викликали до кабінету [PERSON] , для того щоб він пояснив причини чому так сталося та попередили його, якщо таке буде в подальшому, то вони змушені будуть поросити його написати заяву про звільнення. [PERSON] не бажав писати відповідну заяву, зазначив що сам поїде до управління в м.Миколаїв, він коливався, пішов до відділу кадрів, після чого приніс заяву про звільнення, при цьому ніяких умов під час звільнення вони не обговорювали. Він прийняв заяву від [PERSON] та в подальшому саме він передав її керівництву в м.Одеса, хто передав заяву до м.Миколаєва йому не відомо. Допитаний в судовому засіданні від 24.07.2023 року свідок [PERSON] суду пояснив, що він є начальником (керівником) Миколаївського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України». До його повноважень входить приймати та звільняти з роботи працівників ЛВУМГ, в тому числі механіка дільниці служби «Авто транспортне господарство» Одеського промислового майданчика. [PERSON] особисто до нього з заявою про звільнення за угодою сторін не звертався, цю заяву йому приніс інший робітник, можливо інспектор, точніше він не пам`ятає. Він проставив на заяві резолюцію, але на з`ясовував думку [PERSON] на час проставляння резолюції, взагалі не спілкувався з ним з цього питання. Зазначив, що до [PERSON] у керівництва, в тому числі у нього були зауваження, до нього неодноразово застосовувалися догани. Допитаний в судовому засіданні від 24.07.2023 року свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] на момент звільнення був підпорядкований безпосередньо йому, тобто по-перше він повинний був проставити резолюцію на заяві про звільнення. Судом досліджено посадову інструкцію механіка 1 категорії з функцією безпеки руху дільниці служби «Автотранспортне господарство» Одеського ПМ Миколаївського ЛВУМГ, затвердженої 16.07.2021 року та отриманої [PERSON] 02.08.2021 року, відповідно до якої механік підпорядковується начальнику дільниці служби «Автотранспортне господарство» Одеського промислового майданчика (п.1.2), звільняється з посади начальником управління з дотриманням КЗпП України (п.1.3). Аналіз посадової інструкції головного інженера Миколаївського ЛВУМГ, затвердженої 19.06.2019 року та отриманої [PERSON] 01.06.2021 року (зі змінами та доповненнями) свідчить про відсутність у цієї посадової особи будь-яких повноважень, посадових обов`язків щодо вирішення кадрових питань щодо звільнення працівників, отримання від працівників заяв з кадрових питань, в тому числі про звільнення. Таким чином, головний інженер [PERSON] не мав будь-яких повноважень щодо отримання від [PERSON] заяви про звільнення 27.05.2022 року та передачі її будь-куди - начальнику управління, відділу кадрів, канцелярії тощо. Заява [PERSON] про звільнення за угодою сторін також не містить віз безпосереднього керівника механіка - начальника дільниці служби «Автотранспортне господарство» Одеського ПМ Миколаївського ЛВУМГ [PERSON] та заступника головного інженера Одеського ПМ як керівника дільниці в цілому. Так, з доказів наданих сторонами та з пояснень свідків допитаних в судовому засіданні встановлено, що сторонами трудового договору не було досягнуто угоди про звільнення [PERSON] на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, позивач не мав наміру звільнятися, він не звертався до свого керівництва з відповідно заявою, сторони не погоджували умови звільнення, в тому числі дату припинення трудового договору, з накладеної резолюції [PERSON]. не вбачається його думка з приводу зазначеного в заяві [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП є незаконним, оскільки не відповідає волі працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, та не угода не була погоджена керівництвом належним чином, що є підставою для визнання незаконним Наказу №223/к від 03.06.2022 року «Про припинення трудового договору», тому ця вимога підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушено прогулу з 07.06.2022 року по день ухвалення судового рішення. Згідно з ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 ро-ку № 100 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо-годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чин-ним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Такий правовий висновок наведений Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц. Окрім цього згідно роз`яснень, викладених у п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до п.8 р.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом під час складання повного рішення суду та аналізу наданих доказів щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07 червня 2022 року по 11 серпня 2023 року (день ухвалення судового рішення) було встановлено наступне. 30.05.2022 року [PERSON] після обіду звернувся до лікаря та йому у цей день було відкрито листок непрацездатності. [PERSON] хворів аж до 21.09.2022 року, що підтверджується роздруківками з офіційного сайту Пенсійного фонду України, який веде облік листків непрацездатності, й листка непрацездатності № 438116, з якого вбачається, що [PERSON] повинен стати до роботи 22.09.2023 року (Т.1 а.с.15-21, Т.2 а.с.19-21). [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що йому були оплачені відповідачем усі лікарняні виплати, тому з цього питання у нього не має претензій до відповідача, тобто він повинен був стати до роботи 22.09.2022 року, тому з цієї дати йому повинна була нараховуватися заробітна платня. Також суд під час визначення розміру заробітної плати враховує введення на усієї території України воєнного стану, у зв`язку з чим святкові дні є робочими. Останні два місяці, в яких позивач відпрацював повний робочий місяць квітень та травень 2022 року (27 224,86 грн. + 28 903,56 грн.) : (21 +22) = 1 305,31 грн. (денний середній заробіток), що підтверджується довідкою про доходи №72/703 від 15 листопада 2022 року (Т.1 а.с.248), а саме: - вересень 2022 року, 7 робочих днів = 1305,31 грн. х 7 = 9137,17 грн.; - жовтень 2022 року, 21 робочий день = 1305,31 грн. х 21 = 27 411,51 грн.; - листопад 2022 року, 22 робочих днів = 1305,31 грн. х 22 = 28 716,82 грн.; - грудень 2022 року, 22 робочих днів = 1305,31 грн. х 22 = 28 716,82 грн.; - січень 2023 року, 22 робочих днів = 1305,31 грн. х 22 = 28 716,82 грн.; - лютий 2023 року, 20 робочих днів = 1305,31 грн. х 20 = 26 106,20 грн.; - березень 2023 року, 23 робочих днів = 1305,31 грн. х 23 = 30 022,13 грн.; - квітень 2023 року, 20 робочих днів = 1305,31 грн. х 20 = 26 106,20 грн.; - травень 2023 року, 23 робочих днів = 1305,31 грн. х 20 = 26 106,20 грн.; - червень 2023 року, 22 робочих днів = 1305,31 грн. х 22 = 28 716,82 грн.; - липень 2023 року, 21 робочий день = 1305,31 грн. х 21 = 27 411,51 грн.; - серпень 2023 року, 9 робочих днів (на день ухвалення рішення 11.08.2023 року) = 1305,31 грн. х 9 = 11 747,79 грн., а всього 298 915,99 грн. за час вимушеного прогулу з 22.09.2022 року до 11.08.2023 року. На підставі вище викладеного суд в цій частині задовольняє позовні вимоги частково, а саме нараховує середній заробіток з 22.09.2022 року, а ні з 07.06.2022 року як вимагає позивач. Згідно з частиною сьомою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно п.п.2,4 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Окрім цього судом встановлено, що 21.09.2022 року Начальником Миколаївського ЛВУМГ [PERSON] було видано наказ №367 «Про грошову винагороду», відповідно до якого працівникам Миколаївського ЛВУМГ, які станом на 21.09.2022 року перебувають в обліковому складі, нараховано та виплачено грошову винагороду у розмірі одного посадового окладу кожному з урахуванням ступеня зайнятості працівника та умов, та відповідно до наступного порядку нарахування та виплати, до 30 вересня 2022 року - 40% грошової винагороди; до 30 жовтня 2022 року - 30% грошової винагороди; до 30 листопада 2022 року - 30% грошової винагороди (Т.2 а.с.61-62), у додатку №1 до цього наказу прізвища [PERSON] не має (Т.2 а.с.63-72), тобто він не отримав цю грошову допомогу. Так як позивачем не було заявлено відповідну позовну вимогу, суд не розглядає законність не внесення відповідача у вище перелічений список та відповідно нарахування йому та виплату певної суми грошової винагороди. Щодо стягнення моральної шкоди: Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України. В силу ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді механіка 1 категорії з функцією безпеки руху дільниці служби «Авто транспортне господарство» Одеського промислового майданчика з серпня 2021 року, тобто мав постійний заробіток, який сягав 25 000,00 грн. Своїми діями керівництво підприємства завдало позивачу моральну шкоду, а саме: незаконне звільнення під час тимчасової непрацездатності - хвороби, [PERSON] зазнав моральних страждань, які проявилися через втрату нормальних життєвих зв`язків, через неможливість продовження активного громадського життя, були порушенні стосунки з оточуючими людьми, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі щодо необхідності існування, лікування без відповідного матеріального забезпечення. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації (останнє залежить від характеру діяльності потерпілого, посади, часу і зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, наміру, з яким діяв заподіював шкоди, тощо). Судом було встановлено, що наказом №223/к від 03 червня 2022 року механіка 1 категорії [PERSON] звільнено з 06 червня 2022 року, протягом року [PERSON] фактично не отримував ніяких коштів, знаходився на лікуванні та фактично один рік був позбавлений нормального життя. Тому суд вважає, що вимога позивача, щодо стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню в повному обсязі та стягує з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 5 000 грн. Щодо стягнення витрат на правову допомогу: Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частинами 2 - 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У пунктах 47 та 48 постанови Пленуму «Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року №3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з ч.1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч. 3 ст. 30 Закону). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-ІV, який набрав чинності з 01 січня 2012 року, розмір компенсаційних витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановлених законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2022 року склав 2 481,00 грн., тому 40% від цієї суми складає 992,40 грн., а відповідно до Закону України Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2023 року становить - 2 684,00 грн., а 40% від цієї суми складає - 1 073,60 грн. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та адвокатом Чемоширяновою Л.В. було укладено договір №23/22 про надання правової (правничої) допомоги від 25.07.2022 року. На підтвердження витрат на правничу допомогу адвокатом Чемоширяновою Л.В. було надано детальний опис робіт (послуг), виконаних адвокатами, у вказаному описі зазначено найменування виконаних робіт: - вивчення наданих Клієнтом доказів та нормативно-правової бази - 3,0 години; - надання консультації щодо можливості та обґрунтованості звернення до суду з позовною заявою - 0,5 години; - вивчення судової практики з аналогічних питань - 2,0 години; - збір доказів по справі - 2,0 години; - підготовка позовної заяви з додатками, направлення до суду - 5,0 годин; - ознайомлення з матеріалами справи 03.10.2022 року - 1,0 година; - підготовка клопотання про витребування доказів, направлення до суду - 1,0 година; - ознайомлення з матеріалами справи 19.12.2022 року - 1,0 година; - підготовка клопотання про виклик свідків, про витребування доказів, направлення до суду 23.01.2023 року - 1,0 година; - підготовка письмових пояснень по справі, направлення до суду 23.01.2023 року - 1,0 година; - участь в судовому засіданні 19.04.2023 року - 2,0 години; - участь в судовому засіданні 19.05.2023 року - 2,0 години; - участь в судовому засіданні 24.07.2023 року - 2,0 години; - участь в судовому засіданні 11.08.2023 року - 2,0 години. Всього за вказаним описом затрачено 26 год. 30 хв. Також представником позивача надана квитанція від 10.01.2023 року оплати за юридичні послуги згідно договору №23/22 від 25.07.2022 року у розмірі 15 000,00 грн. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Дослідивши опис робіт (наданих послуг) та договір, враховуючи співмірність виконаної роботи та винагороду за таку роботу, а також положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень. У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)». Щодо стягнення на користь держави суми судового збору. Згідно з вимогами ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто позивач повинен був сплатити судовий збір у відсотковому співвідношенні від заявленої суми. Судом задоволено вимоги щодо стягнення середнього заробітку в сумі 298 915,99 грн., з якої 1 відсоток становить 2 989,15 грн., розмір моральної шкоди стягнуто з відповідача становить 5 000,00 грн. - тобто розмір судового збору становить 1073,60 грн. За подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем справляється в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто позивач за визнати незаконним наказу та поновлення на роботи повинен був сплатити судовий збір - 1073,60 грн. Загальна сума судового збору становить 5 136,35 грн. (1073,60 грн. х 2 +2 989,15 грн.) Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тому ця сума підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial