Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-31 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернулася [PERSON] , в інтересах якої діє представник Тарасенко В.Ю. з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення моральної шкоди. Позовна заява обґрунтована тим, що 09 липня 2015 приблизно о 02 годині 45 хвилин на перегоні «ст. Гаврилівка-Язикове» на 981 км пк-2 пасажирським поїздом № 92 сполученням «Одеса-Костянтинівка» стався наїзд електровозом № ЧС-7 №314 під керуванням [PERSON] на трьох осіб, однією з яких була [PERSON] , [INFO] . Внаслідок вказаної транспортної події [PERSON] загинула на місці. Електропоїзд № ЧС-7 №314, який належить Акціонерному товариству «Українська залізниця» є джерелом підвищеної небезпеки, та згідно з інформацією наданою на адвокатський запит Акціонерним товариством «Українська залізниця» від 07 грудня 2022 перебуває на балансі структурного підрозділу «Дніпровське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Відповідач в порушення вимог чинного законодавства не забезпечив всіх можливих заходів щодо забезпечення безпеки громадян, зокрема встановлення огорож, парканів, тощо, та недопущення тяжких наслідків у вигляді загибелі [PERSON] на залізничному перегоні внаслідок збиття рухомим складом залізничного транспорту, що рухався. У зв`язку зі смертю дочки внаслідок наїзду на неї рухомого складу, позивач зазнала сильних душевних та моральних страждань, розмір яких оцінює в 992400,00 гривень. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилась. Представник позивача - адвокат Тарасенко В.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на доводи викладені в позовній заяві та надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Крім того, 23 травня 2023 року на адресу суду представником позивача Тарасенко В.Ю. надіслано відповідь на відзив на позовну заяву, обґрунтовану наступним. З правовою позицією відповідача, викладеною у його відзиві на позовну заяву, про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки у діях загиблої були ознаки суїциду, не доведений розмір моральної шкоди, сторона позивача не згодна у повному обсязі, вважають дану правову позицію надуманою, побудованою виключно не необґрунтованих і не доведених припущеннях, які спростовуються матеріалами справи і звичайною логікою, та такою, що суперечить нормам чинного законодавства та практиці Верховного Суду при розгляді аналогічних справ. Суму моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн., на яку нібито згоден відповідач, вважають в десятки разів заниженою, навіть у порівнянні з останньою практикою Верховного Суду при розгляді аналогічної справи у постанові Верховного Суду від 30 січня 2023 року по справі № 740/3561/21, провадження № 61-10987св22, стягнуто 200 000, 00 грн. моральної шкоди на користь матері та по 250 000,00 грн. моральної шкоди кожного з дітей. Вважають, що даний відзив на позовну поданий відповідачем виключно з метою ухилення від відповідальності за відшкодування шкоди позивачу, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки смертю її близької людини - сестри. Нещодавно Верховним Судом була розглянута аналогічна справа № 740/3561/21, яка за своїми обставинами дуже схожа на ту, що розглядається зараз. У справі № 740/3561/21 позивач також звернулась до суду для стягнення моральної шкоди з АТ «Українська залізниця», завданої смертю її чоловіка, на свою користь та на користь своїх дітей. У справі № 740/3561/21 також зі сторони загиблого була наявна груба необережність та порушення Правил дорожнього руху. Більш того, у нього в крові був знайдений алкоголь, чого у даній справі щодо загиблої знайдено не було. Так само, як і у цій справі, у справі № 740/3561/21 у діях машиніста електропоїзду не виявлено ознак кримінального правопорушення і вини АТ «Українська залізниця» у тому, що сталося, не було. При цьому за результатами розгляду цієї справи № 740/3561/21 судом стягнуто 200 000, 00 грн. моральної шкоди на користь матері та по 250 000,00 грн. моральної шкоди кожного з дітей. Вважають, що дані суми моральної шкоди та дану практику Верховного Суду потрібно врахувати і у цій справі, що розглядається зараз, так як обставини справи є аналогічними. Більш того, у справі, що розглядається зараз, у крові загиблої не знайдено алкоголя, а у справі № 740/3561/21 вина загиблого обтяжувалась ще й алкоголем. І ця судова практика є досить недавньою. Також, у постанові Верховного Суду від 30 січня 2023 року по справі № 740/3561/21, провадження № 61-10987св22 з приводу аналогічного предмета спору викладена наступна правова позиція: «Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц), в ід 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21. Відповідно до частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Отже, колегія суддів погоджується із висновком судів, що обставини, щодо спричинення шкоди не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. У справі, яка є предметом касаційного оскарження, суди попередніх інстанцій установили, що смерть настала від тяжких тілесних ушкоджень, отриманих при зіткненні з джерелом підвищеної небезпеки - електровозом, належним позивачу, вина та протиправність дій АТ «Українська залізниця» відсутні, а смерті потерпілого, який знаходився у стані алкогольного сп`яніння, сприяла його власна груба необережність. При цьому обставин непереборної силі або умислу потерпілого суди не встановили. За таких обставинах, врахувавши фактичні обставини справи, поведінку потерпілого, характер, глибину і тривалість душевних страждань позивачів, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, суди правильно врахували факт наявності грубої необережності потерпілого від нещасного випадку, характер та обсяг страждань позивачів з урахуванням їх тривалості, істотності вимушених змін у їх життєвих стосунках. При цьому, суди виходили із засад розумності, пропорційності та справедливості. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі.» Просить врахувати, що при розгляді аналогічної справи, зазначеної вище, Верховним Судом було визначено, що розумним, пропорційним та справедливим розміром моральної шкоди, завданої смертю родича внаслідок наїзду електропоїзда, за відсутності вини заподіювача шкоди, та за обставин, коли смерті сприяла груба необережність загиблого, було визначено 200 000,00 грн. на користь матері та по 250 000,00 грн. на користь кожної дитини. Як на основну підставу для відмови у задоволенні позовних вимог позивача відповідач посилається на свої припущення про те, що смерть загиблому родичу позивача була спричинена не внаслідок наїзду на нього електропоїзду (джерела підвищеної небезпеки), а внаслідок умислу загиблої на скоєння суїциду та внаслідок обставин непереборної сили. Щодо посилання на обставини непереборної сили: у даній справі немає жодних обставин, які б підпадали під визначення обставин непереборної сили. Відповідачем не додано довідку Торгово-промислової палати, якою б підтверджувались обставини непереборної сили у даному випадку. Факт порушення Правил дорожнього руху загиблим згідно з нормами чинного законодавства не підпадає під визначення обставин непереборної сили. Згідно з положеннями ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Жодних пожеж, збройних конфліктів чи надзвичайних ситуацій, які б могли спричинити смерть загиблого, не було та матеріалами кримінального провадження не встановлено. Щодо посилання на умисел загиблої: Всі твердження Відповідача про наявність у загиблої умислу щодо суїциду побудовані виключно на припущеннях, не підтверджені жодними доказами, жодними постановами у рамках кримінального провадження чи рішеннями суду про встановлення даних фактів. Відповідач як на підставу умислу загиблого щодо скоєння суїциду посилається на те, що вона переходила залізничну колію у не встановленому місці і не чула сигнали локомотивної бригади, не реагувала на них, порушувала Правила дорожнього руху. При цьому щодня, і на залізниці, і просто на дорогах, безліч людей потрапляють у ДТП через те, що переходять дорогу у не дозволених для цього місцях, у навушниках чи у своїх думках, нічого не чують, при цьому, не дивляться по сторонам і ні на що не реагують. Виходячи з логіки відповідача, кожна така особа, яка через свою необережність потрапила у ДТП, мала умисел скоїти суїцид. Але таке припущення є досить надуманим і нелогічним. Звісно, це погано, коли люди порушують правила дорожнього руху, не дивляться по сторонам, не чують, що відбувається навколо, а просто йдуть через дорогу. Але при цьому це говорить про їх необережність, але аж ніяк не про наявність умислу на скоєння суїциду. Загибла сестра позивача була підлітком, могла бути не досить уважною. Тому цілком логічно, що вона у компанції могла не одразу відреагувати на електропотяг, що рухався у її напрямку. Можливо, вона погано почувалась, і тому стояла на колінах. І взагалі, можливо, це була не вона. Так як згідно з постановою про закриття кримінального провадження, видно, що в цей день і час і в цьому місці електропотяг здійснив наїзд не тільки на неї, а всього на 3 підлітків, 2 дівчат і 1 хлопця. У стані алкогольного сп`яніння загибла не знаходилась. Вела нормальний образ життя, жила разом із мамою і сестрою. Вела домашнє господарство, вчилась у школі, думала, куди подавати документи та вчитись далі. Відповідно, не існує жодних підстав стверджувати про її намір здійснити суїцид. Більш того, у матеріалах справи не міститься жодного доказу того, що загибла була у якихось скрутних життєвих обставинах, що у неї щось погане трапилось у житті і що були якісь підстави думати про суїцид. Всього цього не було, вона була у дуже гарних стосунках з позивачем й іншими членами сім`ї. Все у її житті було нормально і не було причин думати про самогубство. Коли слідчий це бачить і є обґрунтовані підстави вважати, що був скоєний саме суїцид, то слідчий виносить постанову про закриття кримінального провадження за фактом скоєння самогубства. У даній справі кримінальне провадження було закрите через відсутність ознак кримінального правопорушення, а не за фактом скоєння самогубства, тому посилатись на суїцид у Відповідача немає підстав. У матеріалах кримінального провадження немає жодних передсмертних записок чи послань, які б могли свідчити про намір суїциду. У цей час навіть звичайний водій автомобіля має можливість встановити відеореєстратор. Але жодних відеореєстраторів відповідач, маючи бюджет набагато більший, ніж звичайний водій, на залізничних коліях не встановлює і не вважає за необхідне. Жодних фото чи відеодоказів того, що сам загиблий вчинив суїцид, з яких можно було б поза розумним сумнівом про це стверджувати, відповідачем не надано. Відповідно, факт здійснення суїциду загиблим є необґрунтованим припущенням відповідача, не доведеним жодними доказами, хоча обов`язок доведення факту суїциду належними і об`єктивними доказами у справах даної категорії покладений саме на відповідача. І у цій частині суд першої інстанції цілком законно посилається на відсутність наданих Відповідачем доказів, з яких можна було б свідчити про вчинення суїциду, та на обов`язок доведення цього саме власником джерела підвищеної небезпеки, Відповідачем у цій справі. Згідно з частиною 2 статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з частиною 1 статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частина 5 цієї статті встановлює, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У даній справі Відповідач не довів, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Виходячи з того, що використання, зберігання та утримання транспортних засобів, а значить і рухомого складу, потягів, тепловозів тощо, є діяльністю, яка є джерелом підвищеної небезпеки, то АТ «Укрзалізниця» повинно відшкодувати моральну шкоду, завдану смертю особи, незалежно від вини потерпілого та вини завдавача шкоди. Системний аналіз положень ч. ч. 1, 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов`язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяна майну потерпілого або внаслідок його умислу чи непереборної сили. У випадку, коли така шкода заподіяна здоров`ю потерпілого або його життю, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов`язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця шкода завдана не з його вини. Відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Частиною 3 статті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначена можливість настання відповідальністі заподіювача шкоди без вини у випадках, спеціально передбачених законодавством. Аналогічна позиція міститься в Листі ВССУ від 01.02.2012 р. «Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках», відповідно до якого головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Посилання Відповідача на відсутність його вини у кримінальному провадженні у заподіянні смерті потерпілої як на підставу звільнення його від обов`язку оплати моральної шкоди не заслуговують на увагу, так я власники джерела підвищеної небезпеки, яким є відповідач, зобов`язанні відшкодовувати моральну шкоду незалежно від своєї вини, і відповідна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом. Так, у справі № 439/1213/18, провадження № 61-8734св19, постанова від 17 червня 2020 Верховний суд в своєму рішенні вказав, що «виходячи із положень частини другої статті 1187 та частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи. У постанові Верховного Суду від 18.10.2019р. по справі № 352/342/17, провадження № 61-40790св18 була викладена правова позиція про те, що доводи касаційної скарги [PERSON] про те, що судом не досліджено обставин наявності вини загиблого не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, оскільки звичайна необережність або вина, допущені потерпілим у ДТП не можуть впливати на розмір відшкодування або на звільнення від відшкодування в розумінні вимог статті 1193 ЦК України. Доказів грубої необережності пішохода [PERSON] судом не встановлено.» У постанові Верховного Суду від 22.07.2020р. по справі № 520/11029/14-ц, провадження № 61-14658св19 була викладена правова позиція про те, що переглядаючи справу, апеляційний суд зосередився на встановленні вини [PERSON] у катастрофі літака, яка мала місце 04 липня 2012 року, проте поза увагою суду апеляційної інстанції залишився той факт, що смерть [PERSON] настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - літака, власником якого є В/Ч [NUMBER] , тому остання зобов`язана відшкодувати позивачу [PERSON] моральну шкоду, завдану смертю батька, незалежно від своєї вини. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року за наслідками розгляду даної справи в частині вимог іншого позивача - [PERSON] (провадження № 61-43717св18).» У постанові Верховного Суду від 05.08.2020р. по справі № 439/1218/18, провадження № 61-11853св19 розглядалась аналогічна справа по стягненню моральної шкоди, завданої родичам загиблого на залізниці внаслідок травмування поїздом під час виконання ним його трудовим обов`язків, де була викладена наступна правова позиція: особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Саме такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблений колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду і викладений у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 439/1213/19, підстав відступати від якого колегія суддів не встановила. Постановою Верховного Суду від 18.07.2018р. по справі № 180/238/16-ц, провадження № 61-9770св18 розглядалась справа по стягненню моральної шкоди, завданої родичам загиблого у автобусі, яка була завдана поїздом шляхом наїзду на автобус та травмування його пасажирів. При цьому у цій справі винним у ДТП визнаний автобус, водій якого порушив Правила дорожнього руху. Але це не стало перепоною для стягнення з залізниці моральної шкоди на користь родичів загиблих. З приводу стягнення моральної шкоди у цій справі Верховний Суд висловив аналогічну, як і у всіх інших справах, правову позицію, з приводу того, що моральна шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню незалежно від вини особи, яка є власником даного джерела підвищеної небезпеки. В постанові Верховного Суду від 16.12.2020р. по справі № 161/3557/19, провадження № 61-18595св19 з приводу доказів моральних страждань при втраті близького родича викладена наступна правова позиція: «Верховний Суд бере до уваги, що сам факт загибелі дочки під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.» При оцінці розміру моральної шкоди, яку просить позивач стягнути з відповідача, вона посилалась на судову практику Верховного Суду щодо розгляду аналогічних справ, детальні посилання на яку наведені у тексті позовної заяви. Також вона посилалась на фінансовий стан відповідач та його досить суттєві фінансові можливості, а також на заробітну плату вищого керівного складу відповідача. Надавала посилання на джерела інформації, які правдиві і є у загальному доступі. І при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди суд повинен враховувати фінансовий стан обох сторін. Фінансовою звітністю Відповідача, доданою до його відзиву, якою Відповідач намагається підтвердити скрутне матеріальне становище, навпаки підтверджується навіть у 2022 році гарний фінансовий стан Відповідача. Зокрема, згідно даних наданої ним фінансової звітності на 2022 рік чистий дохід від реалізації товарів, послуг за 2022 рік складає 75 034 627 тис. грн., 8 730 734 тис. грн. І навіть цього достатньо, щоб зрозуміти гарний фінансовий стан Відповідача. Щодо посилання на заробітну плату, зазначаю, що потрібно оцінювати і заробітну плату вищого керівного складу, і звичайних працівників. Заробітна плата звичайних працівників середня, а ось вищого керівного складу надзвичайно велика. Посилання на цифри надані у тексті позовної заяви. І цей факт Відповідач замовчує. Також при оцінці розміру моральної шкоди Позивач посилалась і на суттєві порушення Правил дорожнього руху та мір безпеки, допущені Відповідачем, які є постійними, численними, і на бездіяльність Відповідача, який нічого не робить для того, щоб зменшити кількість трагічних випадків. Додатково звертаємо увагу суду на те, що сума моральної шкоди, завданої смертю родича, підлягає виплаті позивачу без стягнення податків та обов`язкових платежів, що узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21. Тому, просить задовольнити заявлені позовні вимоги. Представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - Чаруковський Р.В. у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, заявлених позивачем, посилаючись на доводи, зазначені у відзиві на позовну заяву. Так, представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, обґрунтований наступним. Позовні вимоги мотивовані завданням позивачу моральної шкоди через спричинення смерті його сестрі джерелом підвищеної небезпеки - пасажирським поїздом №92 Одеса - Костянтинівка, електровоз ЧС-7 №314, яке відбулося о 02 год. 44 хв. 09.07.2015 на 981 км ПК 1/2 перегону Гаврилівка - Язикове. Відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі і звертає увагу суду на фактичні обставини транспортної події, які виключають відповідальність АТ «Укрзалізниця» або містять підстави для суттєвого зменшення суми заявленої моральної шкоди. За фактом зазначеної в позовній заяві транспортної події відповідачем було проведено оперативну нараду у Слов`янській дистанції колії (протокол від 13.07.2015 - додається). Також членами локомотивної бригади пасажирського поїзду №92 Одеса - Костянтинівка, електровоз ЧС-7 №314, були надані рапорти про обставини події (копії додаються). З зазначених доказів встановлені наступні обставини транспортної події. При виході з кривої дільниці на 981 км перегону Гаврилівка - Язикове в умовах обмеженої видимості помічником машиніста [PERSON] подавалися попереджувальні сигнали великої гучності. В цей же час він помітив у міжрельсовому просторі жінку яка стояла на колінах та подав сигнал значної гучності, а машиніст [PERSON] застосував екстрене гальмування з застосуванням піску, але запобігти наїзду не вдалося через малу відстань. Після повної зупинки поїзда помічник машиніста оглянув місце події та виявив три тіла без ознак життя. Про транспортну подію було повідомлено чергову ст. Язикове, яка викликала швидку та повідомила поліцію. Додані до позовної заяви докази підтверджують, що пасажирський поїзд №92 Одеса - Костянтинівка, електровоз ЧС-7 №314, рухався з дозволеною швидкістю 110 км/г, при екстреному гальмуванні гальмівний шлях склав 1000 м, розрахунковий гальмівний шлях 1003 м. Тому постановою слідчого від 25.12.2015 кримінальне провадження по факту смертельного травмування трьох осіб закрито в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Причиною смертельного травмування стало порушення [PERSON] п.п. 2.1, 2.3, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України №54 від 19.02.1998р. (далі за текстом - Правила). Зазначені Правила визначають, що: Пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо). На станціях, де немає мостів і тунелів, громадянам належить переходити залізничні колії у місцях, обладнаних спеціальними настилами, біля яких встановлені покажчики "Перехід через колії". Перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід. Пішоходам забороняється: ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів. Переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м. Викладені вище обставини виключають вину відповідача та підтверджують факт смертельного травмування [PERSON] через власну грубу необережність та порушення нею вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Відповідно до ч.5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тому звертаємо увагу суду на наступні обставини справи, які підтверджують обставини непереборної сили. Як зазначалося вище, наїзд відбувся через малу відстань між поїздом і постраждали. При екстреному гальмуванні поїзда тормозний шлях склав 1000 метрів, тоді як розрахунковий тормозний шлях мав складати 1003 метрів. Потерпіла не реагувала на звукові сигнали великої гучності, не намагалася покинути небезпечну зону. Крім того, інші жертви транспортної події також не реагували на звукові сигнали великої гучності, не намагалася покинути небезпечну зону або виштовхнути з цієї зони іншу особу. Крім того, в доданому до позовної заяви висновку експерта зазначено, що в крові загиблої [PERSON] відсутні спирти. Таким чином вона не перебувала в стані сп`яніння та могла керувати своїми діями і об`єктивно їх оцінювати та передбачати їх наслідки. Зазначені обставини дають підстави вважати, що нетипова та нестандартна поведінка загиблої в цих обставинах та відсутність алкоголю в її крові є ознаками умислу потерпілої на перебування у небезпечному місті. Непереборна сила - це надзвичайна та невідворотна зовнішня подія, що позбавляє можливості за даних обставин запобігти негативним наслідкам її прояву. Непереборна сила є об`єктивним явищем, тобто подією, яка не залежить від волі, свідомості та бажання людини. При цьому ця подія, як правило, має стосовно діяльності суб`єкта зовнішній характер втручання. Основними ознаками непереборної сили є : - це подія об`єктивно невідворотна за данних умов не тільки для данного заподіювача шкоди, але й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; - це надзвичайна подія , яка не може бути передбачувана заподіювачем шкоди, - це завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Таким чином неправомірна поведінка загиблої під час транспортної події та відсутність алкогольного сп`яніння дають підстави вважати, що в діях [PERSON] наявні ознаки умислу на перебування у небезпечному місті. А наїзд відбувся через обставини непереборної сили - ця транспортна подія була об`єктивно невідворотна за даних умов не тільки для машиніста [PERSON] , але й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; ця подія не могла бути передбачена машиністом; ця подія є зовнішнім втручанням сторонньої особи по відношенню до діяльності залізниці. І на сьогоднішній день не існує залізничної техніки, яка може при швидкості 100-120 км повністю зупинитися при екстреному гальмуванні з гальмівним шляхом 150-200 м З урахуванням викладеного та положень ч.5 ст. 1187 ЦК України, відповідач як особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за завдану шкоду так як її завдано внаслідок непереборної сили та умислу потерпілого. В позовній заяві позивач стверджує, що смертельне травмування [PERSON] відбулося через порушення відповідачем правил безпеки руху - не було забезпечено всіх можливих заходів щодо забезпечення безпеки громадян, зокрема встановлення огорож, парканів, тощо, та недопущення тяжких наслідків у вигляді загибелі [PERSON] на залізничному перегоні внаслідок збиття рухомим складом залізничного транспорту, що рухався. Також відповідач посилається на низку рішень ЄСПЛ. Зазначені вище твердження позивача є безпідставними і необґрунтованими, не підтверджуються відповідними доказами та є його власними помилковими припущеннями. Чинним законодавством України з безпеки руху на залізничному транспорті не встановлено обов`язок залізниці з встановлення огорож та парканів на залізничних перегонах. Такі заходи стосуються лише станцій та мають враховувати низку об`єктивних факторів - інтенсивність руху поїздів, розташування об`єктів промислової і цивільної інфраструктури та т.п. Органами досудового розслідування кримінальне провадження за фактом загибелі [PERSON] закрито в зв`язку з відсутністю складу злочину. Таким чином в діях працівників залізниці відсутні порушення вимог чинного законодавства, в тому числі і з безпеки руху. Тобто вина залізниці в смертельному травмуванні - відсутня, а викладені вище заперечення та фактичні обставини справи свідчать, що [PERSON] загинула через невиконання та недотримання Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Посилання на справи проти сполученого королівства, Колендер проти Туреччини є безпідставним, так як в цих рішеннях йдеться про використання сили представником держави та обов`язку держави з захисту життя своїх громадян. А в нашій справі представники держави відсутні, а залізниця не наділена обов`язком з захисту життя громадян. Посилання на справи Анна Тодорова проти Болгарії та Принда проти України є безпідставними, так як в цих рішеннях йдеться про притягнення винних до відповідальності. В нашому випадку - вина залізниці та/або її працівників відсутня. Посилання на справу Колендер проти Туреччини є безпідставним, так як в цьому рішенні йдеться про невідповідність вимогам безпеки роботи залізничної станції. А в нашому випадку - події відбувалися не на залізничній станції, а на залізничному перегоні. Таким чином, твердження позивача, що смертельне травмування [PERSON] відбулося через порушення відповідачем правил безпеки руху та відповідні посилання на рішення ЄСПЛ є безпідставними та спростовуються фактичними обставинами справи. Відповідно до частини першої, третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року зазначено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Також в постанові Великої палати Верховного суду від 15 грудня 2020 року по справі №752/17832/14-ц, зазначено, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивач стверджує, що через загибель сестри йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в суму 992400,0 грн. На підтвердження завдання моральної шкоди та її розміру позивач не надає жодних належних доказів, а суми визначає на підставі майнового і фінансового стану відповідача у мирному 2021 році. При цьому позивач посилається на низку судових рішень по подібним справам. Відповідач не заперечує, що сам по собі факт випадкової смерті близької та рідної особи може свідчити про завдання моральної шкоди. Але заявлена відповідачем сума відшкодування моральної шкоди не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності, та не враховує всі фактичні обставини справи. А саме : - як зазначалося вище та підтверджується матеріалами справи, транспортна подія та загибель сестри позивача відбулися не з вини залізниці. І хоча відповідальність за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки настає незалежно від вини заподіювача, наявність вини, її ступінь та її відсутність мають враховуватися судом при визначені розміру відшкодування моральної шкоди. Для прикладу : навмисна шкода - має відшкодовуватися у максимальному розмірі, необережна шкода - має відшкодовуватися у середньому розмірі, а завдана без вини шкода - має відшкодовуватися у мінімальному розмірі; - з викладених вище обставин вбачається, що транспортна подія та загибель сестри позивача відбулися з вини загиблої через грубе невиконання вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті. Крім того обставини справи дають підстави вважати наявність умислу потерпілої; - позовна заява не містить доказів того, що через завдану позивачу моральну шкоду він має докладати додаткові зусилля для відновлення нормальних життєвих відносин або потребує додаткового догляду; - також звернення до суду з позовом лише через 7,5 років дає підстави вважати, що першопричиною подання позову є не відшкодування моральної шкоди, а є позитивна робота адвоката з клієнтом; - заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є суттєво завищеним і може привести до його безпідставного збагачення. Сума позовних вимог не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності. Для прикладу середня заробітна плата в АТ «Укрзалізниця» в серпні 2022 року складала 12757,22 грн. З урахуванням розміру позовних вимог та середньої заробітної плати працівника відповідача, позивач оцінює моральну шкоду у середню заробітну плату залізничника за 77 місяців або за 6,5 років; - посилання позивача на низку судових рішень по подібним справам лише підтверджує, що у всіх випадках позивачі суттєво завищують розмір позовних вимог та оцінку моральної шкоди. Але ці справи є подібними лише в тому, що підставою позовних вимог є факт смертельного травмування особи джерелом підвищеної небезпеки. А фактичні обставини цих справ можуть суттєво відрізнятися. При цьому всі фактичні обставини транспортної події оцінюються і враховуються судом при визначені розміру завданої моральної шкоди. Тому посилання позивача на рішення суду по подібним справам мають лише інформаційно-статистичний характер і жодним чином не стосуються фактичних обставин справи. З урахуванням викладеного, вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не відповідають принципам розумності, справедливості та співмірності, та не враховують фактичні обставини справи, відсутність вини відповідача та порушення потерпілим положень Правил. На думку відповідача та з урахуванням всіх обставин справи, сума відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 30000,0 грн. За фактом загибелі [PERSON] адвокатом Тарасенко В.Ю. до Слов`янського міськрайонного суду подано в інтересах членів родини загиблої 4 позовні заяви про відшкодування моральної шкоди (№243/861/23, №243/876/23, №243/879/23, №243/880/23). Загальна сума позовів складає 3969600,0 грн. Крім того в Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області розглядається подібна справа №175/623/23 за участю адвоката Тарасенко В.Ю. Враховуючи викладені обставини та з урахуванням подання позовів до суду через 7,5 років вважаємо, що першопричиною подання позовних заяв є не відшкодування моральної шкоди родині загиблої, а є реалізація бізнес-плану адвоката Тарасенко В.Ю. по стягненню значних коштів з АТ «Укрзалізниця». Загалом лише за час дії в країні воєнного стану адвокатом Тарасенко В.Ю. подано щонайменше 7 подібних позовних заяв про стягнення з АТ «Укрзалізниця» моральної шкоди на загальну суму майже 7 млн. Грн. (справи №243/861/23, №243/876/23, №243/879/23, №243/880/23, №175/623/23, №552/6356/22, №552/7011/22) Особливо прикрим і небезпечним є той факт, що такі безпідставні і необґрунтовані позови з суттєво завищеними і необґрунтованими розмірами позовних вимог подано до стратегічного підприємства, яке є об`єктом критичної інфраструктури, в умовах воєнного стану. За інформацією Департаменту майнової політики АТ «Укрзалізниця» (лист №ЦКМ-13/1244 від 04.04.2023) станом на 31.03.2023 внаслідок збройної агресії російської федерації кількість пошкодженого, знищеного та втраченого майна відповідача становить - 89 080 од, залишковою вартістю 17 159 547 тис. грн. Крім того, через проведення активних бойових дій значно зменшилися обсяги вантажних і пасажирських перевезень залізницею. І як наслідок за підсумком роботи за 2022 рік АТ «Укрзалізниця» отримало збиток у сумі 9358589,0 тис. грн. проти прибутку за 2021 рік в сумі 331389,0 грн. Таким чином на сьогоднішній день відповідач фактично перетворився на збиткове підприємство і перебуває у надзвичайно складному фінансовому стані. З урахуванням викладених обставин, задоволення позовних вимог в повному обсязі лише збільшить збитки відповідача та не відповідатиме вимогам розумності, справедливості і співмірності. На підставі викладеного вважають, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через обставини непереборної сили та наявність ознак умислу потерпілого. Крім того заявлений розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності, та не враховує фактичні обставини справи, відсутність вини відповідача та порушення потерпілою положень Правил. Крім того, представником відповідача до суду надано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, яке мотивоване наступним. Так, більша частина відповіді на відзив складається з посилань на норми матеріального права та практику їх застосування, а також на рішення судів у подібних справах. У відзиві відповідач не заперечував відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини. Також відповідач не заперечує факт смертельного травмування сестри позивача пасажирським поїздом №92 Одеса - Костянтинівка, електровоз ЧС-7 №314, яке відбулося о 02 год. 44 хв. 09.07.2015 на 981 км ПК 1/2 перегону [PERSON] посилання позивача на рішення судів в інших справах щодо розміру стягнутих сум моральної шкоди не може бути прийнято до уваги, так як це не є судовою практикою і висновком суду щодо застосування норми права, а розмір шкоди в кожній справі визначається судом окремо з урахуванням всіх фактичних обставин та наданих сторонами доказів. В зв`язку з цим, відповідач надає додаткові заперечення лише в частині наявності ознак умислу та підтвердження моральної шкоди та її розміру. Позивач зазначає, що наявність умислу не підтверджено доказами і є припущенням відповідача. Також посилається на чисельність випадків травмування людей і ДТП через їх необережність і недотримання правил безпеки. Зазначає про нормальний образ життя загиблої та відсутність ознак умислу загиблої. Крім того, в кримінальному провадженні за фактом загибелі [PERSON] відповідач не мав відповідного процесуального статусу, не мав доступу до матеріалів справи і відповідно не міг жодним чином приймати участь в досудовому розслідуванні. У виявленні ознак умислу не були зацікавлені учасники кримінального провадження, а закриття справи через відсутність ознак кримінального правопорушення також влаштувало всіх учасників справи. Але обставини справи та рапорти членів локомотивної бригади підтверджують, що загибла [PERSON] не перебігала та не переходила залізничну колію перед потягом, не ходила по колії, а фактично перебувала у міжрельсовому просторі колії і не намагалася покинути небезпечне місце навіть після гучних звукових сигналів. А відсутність в крові алкоголю виключає неможливість керувати своїми діями і об`єктивно їх оцінювати через перебування в стані алкогольного сп`яніння. Зазначені обставини виключають факт необережної поведінки, неуважності та випадковості смертельного травмування. Таким чином, на сьогоднішній день встановлено, що [PERSON] загинула в результаті наїзду пасажирського поїзда. Проте обставини транспортної події, її час та місце дають відповідачу підстави для розумних і обґрунтованих сумнівів щодо причини ДТП - необережної поведінки. Про що і було зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву. Також, у відзиві відповідач посилається на відсутність вини у вчиненому ДТП, не як на підставу звільнення від відповідальності, а як на підставу її урахування при визначенні міри відповідальності, оскільки відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки настає незалежно від наявності вини, суд має враховувати її наявність (в тому числі ступінь вини) або відсутність при остаточному визначенні розміру відповідальності, в тому числі і розміру моральної шкоди. Щодо моральної шкоди позивач посилається на факт загибелі близького члена родини та отримані внаслідок цього моральні страждання : душевний біль, порушення нормальної життєдіяльності, порушення нормального сну, нічні жахи, перебування у постійному стресі, душевні страждання. Але на підтвердження зазначених моральних страждань відповідач не надає належних і допустимих доказів. В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача за допомогою до лікарів та психологів, проведення відповідної терапії, лікування т т.п. А вираз про перебування позивача "у стані постійного стресу" виглядає не правдоподібним, нелогічним і фізично та фізіологічно неможливим, так як він має тривати вже більше 7,5 років. Крім того, позивач не зазначає чи має він докладати та чи докладає додаткові зусилля для відновлення нормальної життєдіяльності, чи потребує він додаткового догляду. Фактично єдиним доказом спричинення позивачу моральних страждань є факт загибелі його сестри, який не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи. Але з урахуванням всіх обставин справи заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності і є більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивача і може привести до його безпідставного збагачення. Суд, вислухавши пояснення сторін, розглянувши подані учасниками справи документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. На підставі постанови слідчого СВ Барвінківського відділення поліції (м. Барвінкове) Ізюмського відділу поліції (м. Ізюм) ГУ НП в Харківській області від 25 грудня 2015 року кримінальне провадження, відомості за яким 09 липня 2015 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015050930000303, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. За наведеною постановою, досудове розслідування за кримінальним провадженням № 12015050930000303 від 09 липня 2015 року розпочато за фактом того, що 09 липня 2015 приблизно о 02 годині 45 хвилин на перегоні «ст. Гаврилівка-Язикове» ДП «Донецька залізниця» на 981 км пк-2 пасажирським поїздом № 92 сполученням «Одеса-Костянтинівка» електровозом № ЧС-7 №314 під керуванням [PERSON] смертельно травмовано трьох осіб, однією з яких була - [PERSON] , [INFO] . 10 липня 2015 року було проведено нараду при начальнику Дніпропетровського локомотивного депо за участю в.о. ТЧЗЕ [PERSON] , ТЧЗР [PERSON] , ТЧГТ [PERSON] , ТЧБР [PERSON] , ТЧЮ [PERSON] , ТЧМІ [PERSON] , техніка [PERSON] , машиніста електровозу [PERSON] та помічника машиніста електровозу [PERSON] встановлено, що електровоз на перегоні «ст. Гаврилівка-Язикове» на 981 км рухався з дозволеною швидкістю 110 км/г, при екстреному гальмуванні гальмівний шлях склав 1000 м, розрахунковий гальмівний шлях 1003 м. Електровоз слідував в умовах обмеженої видимості при русі в кривій ділянці з використанням прожектора у темний час доби. У вищевказаній постанові слідчий прийшов до висновку, що в діях машиніста електровоза [PERSON] та помічника машиніста електровозу [PERSON] відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 276 КК України. З висновка експерта № 20 Брт/15 від 24.11.2015 видно, що причиною смерті [PERSON] , [INFO] , стали чисельні травми несумісні з життям, які утворилися внаслідок зіткнення з потягом або залізничним транспортним засобом пересування. В крові трупу загиблої [PERSON] спирти не виявлені. Згідно з Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 13 липня 2015 року виконкомом Прелеснянської сільської ради Слов`янського району Донецької області, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . За довідкою Черкаської селищної ради Краматорського району Донецької області від 22 грудня 2022 № 15-20/5/311, [PERSON] , [INFO] була дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 07.10.2008 по день смерті [INFO] та мала склад сім`ї: батько [PERSON] , [INFO] , мати [PERSON] , [INFO] , брат [PERSON] , [INFO] , брат [PERSON] , [INFO] . З листа Акціонерного товариства «Українська залізниця» № Ц-4-88/2836-22 від 07 грудня 2022 року видно, що електровоз № ЧС-7 № 314, який слідував у добу 09 липня 2015 року з поїздом № 92 перебуває на балансі структурного підрозділу «Дніпровське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Відповідно до довідки Дніпропетровського локомотивного депо про розшифровку швидкістномірної стрічки ЧС-7 №314 поїзд № 92, машиніст [PERSON] за 09 липня 2015 року, було встановлено, що слідував поїздом № 92 сполученням «Одеса-Костянтинівка» о 02 годині 44 хвилин, та на 981 км пк 1 перегон «ст. Гаврилівка-Язикове» при швидкості 110 км/г та ввімкненому зеленому світлі локомотивного світлофора машиніст застосував екстрене гальмування (з наїздом). Встановлена швидкість по перегону «ст. Гаврилівка-Язикове» 120 км/г (982 км пк9 - 971 км пк6), 115 км/г (982 км пк9 - 979 км пк7, 975 км пк2, 973 км пк7), 110 км/г (979 км пк4-6). Гальмівний шлях склав S факт = 1000 м, S расч = 1003 м. Поїзд простояв 28 хвилин, та відправився о 03 годині 12 хвилин. За актами комісійного огляду електровоза ЧС-7 №314 від 10 липня 2015 Дніпропетровського локомотивного депо, комісією, оглянуто електровоз ЧС-7 №314, та в ході огляду технічного стану секції № 1 електровоза ЧС-7 №314 пошкоджень не виявлено. Також, комісією проведено перевірку технічного стану приладів безпеки руху та гальмівного обладнання електровоза ЧС-7 №314, під час якої виявлено, що прилади безпеки руху і радіозв`язку, дія звукових сигналів та система піскоподачі знаходилися у справному стані і задовольняли вимогам Інструкцій ЦТ-0073, ЦТ-ЦШ-0072 та Правилам ремонту ЦТ-0039. Автогальмове обладнання знаходиться у справному стані і задовольняє вимогам Інструкцій № ЦТ-0058, № ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015, Правилам ремонту ЦТ-0039 та Правилам технічної експлуатації залізниць України. Локомотив обладнаний чавунними гальмівними колодками. Товщина гальмівних колодок відповідає вимогам п. 3.2.5 Інструкції № ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015 та п. 3.3.11 Правилам ремонту ЦТ-0039 (не менше 15 мм). Комісією також виконано перевірку технічно-гальмівного обладнання електровоза ЧС-7 № 314, під час якої зауважень в роботі не виявлено. Згідно з рапортами локомотивної бригади пасажирського поїзду №92 «Одеса - Костянтинівка», електровоза ЧС-7 №314, машиніста [PERSON] та помічника машиніста [PERSON] від 09 липня 2015 року, при виході з кривої дільниці на 981 км перегону Гаврилівка - Язикове в умовах обмеженої видимості помічником машиніста [PERSON] подавалися попереджувальні сигнали великої гучності. В цей же час він помітив у міжрельсовому просторі жінку, яка стояла на колінах та подав сигнал значної гучності, а машиніст [PERSON] застосував екстрене гальмування з застосуванням піску, але запобігти наїзду не вдалося через малу відстань. Після повної зупинки поїзда помічник машиніста оглянув місце події та виявив три тіла без ознак життя. Про транспортну подію повідомлено чергового ст. Язикове, яка викликала швидку та повідомила поліцію. За протоколом наради при начальнику Слов`янської дистанції колії від 13 липня 2015 року, проведеної за фактом групового травмування з летальним наслідком сторонніх осіб, серед яких була [PERSON] , керівництвом підприємства з метою попередження випадків невиробничого травмування, прийнято рішення, що всім начальникам ділянок провести роз`яснювальну роботу серед населення до 29 липня 2015 року, доповідні про проведення роз`яснювальних робіт надати в службу охорони праці дистанції колії в строк до 01 серпня 2015 року. Крім того, всім начальникам ділянок забезпечити виконання плану організаційно-технічних заходів з попередження нещасних випадків з людьми, які не пов`язані з роботою на залізничному транспорті. Відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною другою статті 1168 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З огляду на презумпцію вини особи, яка завдала шкоду, відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 5 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 2 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 336/3665/16-ц (провадження № 61-44173св18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21 (провадження № 61-4095св22). Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Згідно із частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Судом встановлено, що причиною смерті [PERSON] є стали чисельні травми несумісні з життям, які утворилися внаслідок зіткнення з потягом або залізничним транспортним засобом пересування. В крові трупу загиблої [PERSON] спирти не виявлені. Як встановлено з перелічених вище письмових доказів, зокрема, рапортів машиніста [PERSON] та помічника машиніста [PERSON] від 09 липня 2015 року, екстрене гальмування застосоване через виявлення в міжрельсовому просторі жінки, яка стояла на колінах. При цьому, за матеріалами справи, під час вищезгаданої події смертельні травми від зіткнення з пасажирським поїздом №92 «Одеса - Костянтинівка», електровоза ЧС-7 №314 отримало троє осіб. Встановити особу жінки, виявлення якої на залізничному шляху спонукало машиніста до застосування екстреного гальмування, ані за допомогою доказів, добутих під час кримінального провадження, ані з матеріалів службових перевірок та інших матеріалів цивільної справи, неможливо. А отже, встановлення факту допущення загиблою [PERSON] порушень встановлених правил безпеки громадян на залізничному транспорті або інших порушень, протиправної чи винної поведінки потерпілої особи тощо, також є неможливим. Слід зауважити, що спричинення шкоди відбулося не з вини відповідача, однак це не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Матеріали справи не містять обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого. Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховується характер та обсяг страждань позивача з урахуванням їх тривалості, істотності вимушених змін у їх життєвих обставинах. При цьому суд виходить із засад розумності, пропорційності та справедливості. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22). Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи. Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, спричинення якої пов`язане із загибеллю доньки. При цьому, спираючись на засади розумності та справедливості, а також приймаючи до уваги обставини закриття кримінального провадження, розпочатого за фактом загибелі [PERSON] , внаслідок її власної необережності, з урахуванням фінансового стану відповідача, суд вважає за належне стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь позивача в розмірі 200000,00 гривень. Виходячи з вищенаведеного, суд доходить до висновку про необхідність в частковому задоволенні позовних вимог. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пп. 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1% відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. При зверненні до суду позивача звільнено від сплати судового збору. Суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача суму моральної шкоди у розмірі 200000,00 гривень. Тому, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2000,00 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial