Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на: - 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] та залишити це майно у спільній частковій власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ); - 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] , загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 3224682401:01:017:0021, та залишити об`єкт нерухомого майна у спiльнiй частковій власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ); - 1/2 частину автомобіля DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1500 куб. см, що зареєстрований за [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що з 18 серпня 2000 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 22.05.2020 року у справі № 940/468/20 шлюб між сторонами розірвано. За час проживання у шлюбі, ними набуто у спільну сумісну власність майно, а саме:житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] ; земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS] , загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 3224682401:01:017:0021; автомобіль DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, об`єм двигуна 1500 куб. см. У позасудовому порядку сторони не досягли домовленості щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, тому позивач за захистом своїх прав звернувся до суду. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 10.01.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. 24.01.2022 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила позовні вимоги задовольнити частково, а саме визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по [ADDRESS] (а. с. 46-66). Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 14.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, представник позивача адвокат Романішін Є.В. надіслав до суду клопотання, в якому просить здійснювати розгляд справи за його відсутності та позивача. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, представник відповідачки адвокат Порхун О.П. надала до суду клопотання, в якому просить здійснювати розгляд справи за її відсутності та відповідачки. Проти позову заперечують. Враховуючи подані представниками сторін заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено, що з 18 серпня 2000 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 22 травня 2020 року у справі № 940/468/20 розірвано (а. с. 10, 15-16). Згідно з копією договору купівлі-продажу будинку від 22.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко К.Ф., зареєстровано в реєстрі за № 2171, [PERSON] за згодою чоловіка [PERSON] купила жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 17-18). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 28.10.2021 року № 281856290, [PERSON] на праві приватної власності належить, зокрема, домоволодіння та земельна ділянка, що розташовані по [ADDRESS] , загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 3224682401:01:017:0021 (а. с. 20-22). Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] з 07.11.2013 року є власницею автомобіля DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 99-103). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми вказаної статті свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц. Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин 1, 2 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ч. 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що оскільки житловий будинок з господарськими будівлями, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та автомобіль DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , були придбані сторонами у період шлюбу, отже це майно є їхньою спільною сумісною власністю, частки якого є рівними. Разом з тим, суд критично оцінює доводи відповідачки щодо визнання за позивачем [PERSON] права власності лише 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , з огляду на таке. Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Так, відповідачкою, як на підставу відступлення від засади рівності часток житлового будинку, у відзиві на позовну заяву зазначено, що з моменту припинення фактичних шлюбних відносин, позивач, крім аліментів, не надав сину [PERSON] , [INFO] , та дочці [PERSON] , [INFO] , жодної іншої матеріальної допомоги, не цікавився їхніми інтересами, здоров`ям. Неповнолітня дочка [PERSON] повністю перебуває на її утриманні. Крім того, частину грошових коштів у сумі 3512,06 грн. на придбання житлового будинку надано її матір`ю [PERSON] . Більш того, позивач не приймав участі у веденні спільного господарства, обслуговуванні будинку та прилеглої до неї території. Проте, на переконання суду, відповідачкою не доведено існування обставин, які б могли бути підставою для відступу від рівності часток подружжя. Зокрема, відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що позивач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Водночас, проживання дітей з відповідачкою само по собі не може бути підставою для відступу від рівності часток, оскільки в такому випадку слід довести, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку. Отже, підстави передбачені частинами 2, 3 статті 70 СК України, є недоведеними відповідачкою. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного житлового будинку, відповідачкою не доведено. Щодо доводів представника відповідачки, зазначених у додаткових поясненнях (а. с. 165) про неможливість здійснення розподілу житлового будинку внаслідок його добудови та зміни площі з 59,0 кв. м на 75,9 кв. м, то суд відхиляє їх з огляду на те, що у матеріалах справи відсутні відомості про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта змін щодо площі спірного житлового будинку. Більш того, позивачем не заявлені позовні вимоги щодо розподілу житлового будинку в натурі. Разом з тим, щодо вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля DAEWOO LANOS, реєстраційний номер [NUMBER] , то на спростування спільного набуття цього автомобіля подружжям, відповідачкою [PERSON] зазначено, що цей автомобіль придбано за її власні кошти та частину коштів її батька [PERSON] . Проте, відповідачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що кошти на придбання спірного автомобіля належали їй особисто чи були надані її батьком. Відтак, презумпція спільності права власності подружжя на спірний автомобіль відповідачкою [PERSON] не спростована. Що ж стосується вимоги про визнання за позивачем на підставі ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України права власності на 1/2 частину земельної ділянки, то суд зазначає наступне. Так, судом встановлено, що земельна ділянка, яка розташована по [ADDRESS] , загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 3224682401:01:017:0021, набута відповідачкою [PERSON] на підставі рішення Денихівської сільської ради Тетіївського району Київської області від 20.12.2017 року, право власності на яку зареєстровано 21.02.2018 року. Представник відповідачки на обґрунтування заперечення, зазначила, що оскільки спірна земельна ділянка була передана відповідачці [PERSON] у власність безоплатно в процесі приватизації на підставі рішення Денихівської сільської ради Тетіївського району Київської області від 20.12.2017 року, тому не є спільно нажитим майном подружжя. Пунктом 5 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ч. 1 статті 120 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 статті 377 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Разом з тим, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України (висновок Верховного Суду у постанові від 17 червня 2022 року у справі № 663/2343/19). У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц зроблено висновок, що: «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України». Отже, враховуючи, що спірну земельну ділянку виділено відповідачці [PERSON] у власність з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які є об`єктами спільної сумісної власності сторін, то за позивачем [PERSON] , за яким визнається право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані по [ADDRESS] , підлягає визнанню також і право власності на 1/2 частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Крім того, при вирішенні спору, беручи до уваги зміст позовних вимог, суд визнає ідеальні частки сторін в спірному майні без його реального поділу і залишає це майно у їхній спільній частковій власності. Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Враховуючи, що позивач [PERSON] та його представник адвокат Романішін Є.В. не просили вирішити питання щодо розподілу судових витрат, тому, понесені судові витрати суд залишає за позивачем. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved