Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] , через свого представника - адвоката Терещенко Людмилу Вячеславівну (ордер серії СВ №1049527 від 31 березня 2023 року) звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] та просить: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 25 серпня 2021 року в сумі 31400 доларів США, що станом на дату подачі даного позову до суду складає 1148298 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних від простроченої суми та інфляційні збитки у сумі 2918 доларів США, що станом на дату подачі даного позову до суду складає 106712,47 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу в сумі 27556,58 грн. Позовні вимоги представником позивача - адвокатом Терещенко Л.В. мотивовані тим, що 25 серпня 2021 року [PERSON] , у присутності свідка, отримано від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 31400 доларів США для покупки інструменту, терміном на 1 рік, тобто до 25 серпня 2022 року, про що складена боргова розписка. Станом на 14 лютого 2023 року [PERSON] , незважаючи на постійні нагадування [PERSON] та прохання останнього повернути йому борг по розписці, не виконав умов, які були вказані письмово. 18 лютого 2023 року [PERSON] надіслав цінним листом з описом через Укрпошту вимогу про повернення боргу в сумі 31400 доларів США. Відповідно до трекінгу поштових відправлень, [PERSON] особисто 03 березня 2023 року отримав дану вимогу про повернення боргу, проте грошові кошти так і не повернув. Отже, відповідач не виконав умов укладеного договору позики, оформленого розпискою, оскільки у визначений сторонами у договорі строк, кошти не повернув. У судове засіданні позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Терещенко Л.В. не з`явилися. Однак, на електронну адресу суду, від представника позивача - адвоката Терещенко Л.В. надійшла заява, в якій просить справу розглянути за її відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задоволити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, у якій вказав, що позовні вимоги визнає. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі наданих доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 25 серпня 2021 року отримав від позивача [PERSON] 31400 доларів США на 1 рік, які зобов`язувався повернути у визначений термін, тобто не пізніше 25 серпня 2022 року, що підтверджується розпискою від 25 серпня 2021 року (а.с.9). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16. Аналіз частини 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14-ц (провадження №61-8792св18), від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17 (провадження №61-1899св20), від 22 вересня 2021 року у справі №761/29374/19 (провадження №61-3454св21) та від 16 лютого 2022 року у справі №520/19325/18 (провадження №61-9353св21). Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). На підтвердження невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по поверненню суми позики, позивач, у позовній заяві, підтвердив, що оригінал розписки знаходиться у нього. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження №61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). Таким чином, суд прийшов до висновку, що наявність оригіналу розписки в позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем по договору позики від 25 серпня 2021 року. У матеріалах справи відсутні докази протилежного, а саме того, що відповідач повністю або частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти за цим договором. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за вказаним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі 31400 доларів США. Водночас, представником позивача у позові здійснено посилання на норми ЦК України з приводу того, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. При цьому, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. При цьому, до матеріалів справи, представником позивача додано скріншот офіційного курсу валют Національного банку України, зокрема долара США, станом на 30 березня 2023 року та, відповідно, здійснено перерахування суми боргу відповідача за договором позики в гривневий еквівалент. Втім, суд звертає увагу й на суперечливі та взаємовиключні доводи представника позивача у позові щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, з одночасним посиланням на застосуванням правових позицій Верховного Суду, які суперечать між собою. Однак, аналізуючи обґрунтування представника позивача, при цьому зважаючи на норми законодавства, в тому числі застосовуючи практику Верховного Суду, суд зазначає наступне. Так, ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 2 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Законом України від 21 червня 2018 року 2473 VІІІ «Про валюту і валютні операції». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд вважає за необхідне зауважити, що свого часу була сталою практика суду, яка передбачала, що незважаючи на те, в якій валюті в зобов`язанні визначений борг, засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня. Вважалось, що стягнення з позичальника суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позикодавця індивідуальної ліцензії на здійснення таких валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом, оскільки іноземна валюта може бути виключно валютою боргу (тобто грошовою одиницею, в якій обчислена сума зобов`язання), втім не валютного платежу. Зокрема, такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, а також у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №308/3824/16-ц. Тобто, раніше у разі отримання позики в іноземній валюті та у разі невиконання свого зобов`язання, з позичальника в судовому порядку стягувалась сума визначена в гривневому еквіваленті. Втім, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вирішила за необхідне відступити від зазначеного правового висновку, вказавши, що на законодавчому рівні відсутня заборона на стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Таким чином, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Таким чином, суд має ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Отже, Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 31400 доларів США, що відповідатиме вимогам ст. 1046 ЦК України і ст. 533 ЦК України. При цьому, суд зазначає, що зайвим є посилання представника позивача на грошовий еквівалент суми боргу, яка підлягає стягненню, у гривні, оскільки зазначення судом двох грошових сум, які необхідно стягнути з відповідача, може внести двозначність у розуміння суті обов`язку боржника. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У контексті статей 524, 533-535 і 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Як уже встановлено вище, доказів виконання зобов`язання відповідача перед позивачем матеріали справи не містять. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку суд, попередньо обґрунтувавши стягнення з відповідача простроченого зобов`язання визначеного саме в іноземній валюті, у розмірі 31400 доларів США, а тому і нарахування 3% річних має здійснюватися у відповідній грошовій валюті, тобто з 31400 доларів США. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц. Разом з тим, позивач здійснив розрахунок заборгованості за договором позики від 25 серпня 2021 року, згідно якого сума 3% річних за користування грошовими коштами за період з 25 серпня 2022 року по 29 березня 2023 року складає 20480,60 грн. Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такі висновки містяться, у постановах Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року №373/2054/16 та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20. Тому, зважаючи на вказане, вираховуючи кількість днів прострочення, слід звернути увагу представника позивача, що такий розрахунок має починатися з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, тобто не з 25 серпня 2022 року, а з 26 серпня 2022 року і до дня ухвалення рішення. Отже, загальна кількість днів прострочення за вказаним розрахунком становить 375 днів (з 26 серпня 2022 року по 04 вересня 2023 року). Тобто, 31400 доларів США х 375 днів х 3 : 100 : 365 = 967,81 доларів США. Проте, здійснюючи перерахунок 3% річних з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті (доларах США), суд враховує, що сума 3% річних за вказаний період становить 967,81 дол. США (35392,81 грн), тобто більшу суму, ніж заявлена в позовних вимогах 560,04 доларів США (20480,60 грн. : 36,57 грн. (курс долара по відношенню до гривні станом на день звернення до суду)). За таких обставин, враховуючи, що суд не може вийти за межі позовних вимог, як це передбачено ст. 13 ЦПК України, а тому погоджується з розрахунком, поданим до позову, про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 560,04 доларів США. Крім того, в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, варто вказати наступне. За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Тобто індексації унаслідок зниження вартості (знецінення) підлягає тільки грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, що може бути предметом цивільно-правових угод, індексації не підлягає. Таким чином, на законодавчому рівні закріплено, що у разі невиконання грошового зобов`язання, індекс інфляції розповсюджується тільки на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у грошовій одиниці України - гривні. У постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-771цс15 міститься висновок про те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Варто зазначити, що з вищевикладеною правовою позицією погодився і Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року у справі №369/5393/15, від 05 червня 2019 року у справі №367/5899/15-ц, від 23 липня 2020 року у справі №754/16773/17 та від 03 березня 2021 року у справі №130/2604/18. Отож, у даному випадку, за порушення зобов`язання відповідачем, правові наслідки, встановлені ст. 625 ЦК України, зокрема стягнення інфляційних втрат, не застосовуються, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Щодо розподілу судових витрат зі сплати судового збору, то за змістом ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, задовольняючи позов частково та на виконання вказаних вище вимог, стягненню підлягає судовий збір у розмірі, що є пропорційним розміру задоволених позовних вимог. Так, згідно платіжної інструкції №0.02927984517.1 від 31.03.2023 (а.с. 17) та платіжної інструкції №0.0.2927987671.1 від 31.03.2023 (а.с. 18), позивачем було сплачено 12556,58 грн. судового збору, однак, позовні вимоги задоволені на 93,13%. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 11693,94 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Постановою Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подано договір про надання правничої допомоги від 30 грудня 2022 року (а.с. 19), ордер серії СВ №01049527 від 31 березня 2023 року (а.с. 20), свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧН №000184, видане 14 липня 2017 року (а.с. 21), квитанцію до прибуткового касового ордера від 30 грудня 2022 року на суму 15000 грн. (а.с. 22) та додаток №1 до договору про надання правничої допомоги від 30 грудня 2022 року з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги (а.с. 23). Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що позивачем дійсно були понесені витрати на правничу допомогу у цій справі, що є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Outcome: approved