Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

у серпні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «ФК «Інвеструм», в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 1524152 від 07.01.2022 року, укладений між нею та ТОВ «ФК «Інвеструм», стягнути 50 000,00 грн компенсації завданої моральної шкоди, 15 640,00 грн збитків у вигляді витрат на правничу допомогу та 992,40 грн сплаченого судового збору. На мотивування заявлених позовних вимог позивач вказує, що після звернення 03.02.2022 року до Українського бюро кредитних історій, їй стало відомо про те, що за період з 04.01.2022 року по 08.01.2022 року від її імені зроблено 18 заявок на отримання онлайн кредитів та відкрито 7 кредитів, в тому числі у відповідача (договір № 1524152 від 07.01.2022 року) на 4 000,00 грн. Зазначає, що на картки, якими вона в той період користувалася кредитні кошти не надходили, заявок на оформлення кредитів не подавала та не зверталася до ТОВ «ФК «Інвеструм», а станом на 07.01.2022 року її електронним підписом не підписано жодного документа, зобов`язань перед відповідачем немає, та за фактом шахрайства звернулася до Деснянського УП ГУНП у м. Києві. У зв`язку з викладеним, а також з огляду на те, що неодноразові звернення до працівників відповідача забирає багато часу, негативно впливає на стан її здоров`я, самопочуття, порушено актуальні життєві плани, все це перешкоджає можливості активної та повноцінної життєдіяльності, чим їй також завдано моральної шкоди, а також через відсутність спеціальних знань в галузі права вона змушена звернутися за правовою допомогою, через що понесла збитки, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 05.06.2023 року прийнято до свого провадження вказану цивільну справу, яку передано на розгляд за підсудністю на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 27.04.2023 року. Визначено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Витребувано у ТОВ «ФК «Інвеструм» належним чином завірену копію кредитного договору № 1524152 від 07.01.2022 року, укладеного між ТОВ «ФК «Інвеструм» та від імені [PERSON] (а.с. 109-110, 129-130). 17.05.2023 року від відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву, в яких директор ТОВ «ФК «Інвеструм» просить у позові відмовити, посилаючись на те, що між товариством та позивачем укладено договір фінансового кредиту № 04872-01/2022 від 07.01.2022 року на суму 4 000,00 грн строком на 23 дні за допомогою електронного сервісу, перед укладенням якого товариство здійснило ідентифікацію та верифікацію клієнта, та відповідна сума коштів виплачена на картковий рахунок № [NUMBER] ; з 13.01.2023 року боргові зобов`язання [PERSON] передано ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» згідно з договором факторингу № 13012023; з договору про надання правової допомоги не зазначено по якій саме справі чи в якій саме установі надані відповідні послуги, при цьому витрати за надану правову допомогу в кримінальному провадженні, не стосуються вказаної цивільної справи; правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні, через те, що позивачем не надано жодного доказу порушення прав, які б стали підставою для відшкодування моральної шкоди (а.с. 111-113). 07.08.2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив ТОВ «ФК «Інвеструм» на вказаний позов, в якій [PERSON] зазначає, що вона не була клієнтом банку, на картковий рахунок якого перераховано кошти за кредитним договором; докази щодо ідентифікації та верифікації її як клієнта відсутні, а саме по собі довідка про перерахування коштів не свідчить, що відповідачем вчинено такі дії; відповідачем надано грошові кошти шахраям, в зв`язку із чим, вона змушена звертатися до поліції; особа звільняється від відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що така завдана не з її вини. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що існування оскаржуваного кредитного договору № 1524152 від 07.01.2022 року позивач дізналася лише після отримання від Українського бюро кредитних історій виписки про фінансові зобов`язання від 21.05.2022 року. Позивач жодних карток у банку для отримання коштів від ТОВ «ФК«Інвеструм» не оформляла і коштів від відповідача не отримувала. Також [PERSON] невідомо кому належить картка № [NUMBER] та на чиє ім`я вона відкрита, де і в кого вказана картка знаходилася станом на 07.01.2022 року, в кого вона знаходиться на даний час, хто і коли знімав з неї грошові кошти, надані відповідачем ТОВ «ФК «Інвеструм». Крім того, мобільним номером: [NUMBER] позивач не користується орієнтовно з березня 2021 року, тому жодних sms-повідомлень із цифровим підписом від відповідача ТОВ «ФК «Інвеструм» на вказаний номер не отримувала і яка особа його отримала - позивачу невідомо. При цьому, як вбачається із скріншотів щодо авторизації позивача у системах BankID, дані про її підключення та авторизацію, а також про використання цифрового підпису згідно із застосунком «Дія.Підпис» саме 07.01.2022 року відсутні. Поряд із цим, відповідачем надано лист від ТОВ «Універсальні платіжні системи», з якого вбачається, що 07.01.2022 року 03:35:01 на картку № [NUMBER] , перераховано суму 4 000,00 грн. Зі змісту довідки ПАТ «Банк «Восток» № В-013-04/89 від 25.07.2023 року, вбачається, що 07.01.2022 року о 09:56 банком відкрито поточний рахунок з використанням платіжної картки № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Позивач не була та не є користувачем інших платіжних карток у банку, окрім вищезгаданої, в тому числі, й платіжної картки № [NUMBER] . Згідно з доданою ТОВ «ФК «Інвеструм» випискою із журналу SMS, доставлені SMS на телефонний номер [NUMBER] двічі 07.01.2022 року та 14.02.2022 року. Поряд із цим, відповідачем зазначено про укладення з позивачем саме кредитного договору № 04872-01/2022 від 07.01.2022 року на суму 4 000,00 грн строком на 23 дні за допомогою електронного сервісу та до матеріалів справи приєднано його копію, витяг з реєстру боржників, де вказано, що право вимоги за цим договором передано ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Поряд із цим, належним чином засвідченої копії предмета спору - оскаржуваного договору № 1524152 від 07.01.2022 року, укладеного між позивачем та ТОВ «ФК «Інвеструм», відомості про який наявні в Українському бюро кредитних історій, стороною відповідача не надано. Так само, як і не надано жодних документів, які були підставою для укладення з позивачем спірного правочину в частині, що стосується ідентифікації та верифікації [PERSON] . Також як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталася до відповідача з претензіями від 16.02.2022 року та 27.03.2023 року щодо списання заборгованості за спірним кредитним договором, оскільки такий нею не укладався. Крім того, Деснянським УП ГУНП у м. Києві проводиться досудове розслідування за фактом оформлення на ім`я [PERSON] , шахрайським шляхом кредитів в різних установах на загальну суму 29 100,00 грн (витяг з ЄРДР від 05.05.2022 року № 12022105030000460). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 6 ЦК Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦУ України). Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому за змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Механізм укладення електронного договору, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законами України «Про електронну комерцію». Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Частина 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 06.11.2009 року» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205, 640 ЦК України, тощо.) Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як з`ясовано під час судового розгляду та не спростовано, на переконання суду, стороною відповідача, саме [PERSON] оспорюваного кредитного договору не укладала, оскільки жодних заявок на сайті відповідача ТОВ «ФК «Інвеструм» про отримання кредиту не залишала, жодних анкет не заповнювала, нікого на оформлення такого кредиту не уповноважувала, не робила жодних дій, які б підтверджували її наміри щодо отримання позики у відповідача ТОВ «ФК «Інвеструм», не вела жодної переписки з даною фінансовою компанією, не спілкувалася з її представниками з приводу отримання коштів у позику конкретно за кредитним договором № 1524152 від 07.01.2022 року. Враховуючи зазначені вище обставини, суд дійшов висновку, що позивач не мала наміру укладати вказаний кредитний договір, не зверталася до ТОВ «ФК «Інвеструм» з відповідною заявою на укладення договору про надання фінансового кредиту, не підписувала договору про надання фінансового кредиту № 1524152 від 07.01.2022 року, не отримувала та не використовувала кредитні кошти на його підставі, а тому є підстави для визнання недійсним вказаного договору про надання фінансового кредиту. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч. 4 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. На переконання суду, встановлені обставини жодним чином не спростовані стороною відповідача. Таким чином, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду даної справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині вимог про визнання недійсним правочину, підлягає задоволенню. Що ж стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1- 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, що її завдала за наявності її вини. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей). Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Отже, суд приходить до висновку, що позивачу дійсно було заподіяно моральну шкоду, що призвело до того, що [PERSON] змушена була з метою списання заборгованості за недійсним договором неодноразово звертатися до відповідача і такі звернення залишені без реагування, що призвело до затягування процесу врегулювання спору, а також стало причиною для подальшого звернення до правоохоронних органів і суду з метою захисту порушених прав, яка виразилася в суттєвій зміні способу життя, порушенні актуальних життєвих планів. Однак, позивачем не доведено обсягу моральних страждань, який би відповідав вимогам щодо відшкодування в розмірах 50 000,00 грн, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості є наявність підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн. Щодо відшкодування 15 640,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в якості збитків, то суд зазначає, що витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи в суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положення цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 року в справі № 925/1196/18 встановлено, що процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, які можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються за правилами, встановленими процесуальним законодавством. Таким чином, витрати, пов`язані з наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката), не є тотожними його реальними збитками (грошова вартість внутрішнього майна та додаткові витрати на відновлення) та не надаються відповідних ознак унаслідок нереалізованого права на їх відшкодування в передбаченому законом порядку. Законодавством не передбачено можливості стягнення витрат на оплату правової допомоги під час досудового розслідування в порядку цивільного судочинства. Отже, витрати позивача за договором по надання юридичних послуг № К-1486 від 14.02.2023 року за надані наступні юридичні послуги - підготовку проектів заяви до поліції, скарги слідчому судді, заяви до ГУНП, звернень до МФО на загальну суму 15 000,00 грн, в якості збитків не підлягають відшкодуванню в межах вказаної цивільної справи, а питання про їх компенсацію підлягає вирішенню в порядку КПК України. Крім того, позивач на підтвердження судових витрат на правову допомогу, надав договір про надання правової допомоги № К-1561 від 13.06.2022 року укладений нею з ТОВ «Юридична служба консуль», в якому встановлено загальну вартість наданих юридичних послуг 15 800,00 грн, а також акт про надання юридичних послуг від 14.06.2022 року на суму 15 800,00 грн. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на яку ухвалено судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). За змістом ст. 133 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Однак, Верховний Суд у постанові від 31.05.2023 року в справі № 757/13974/21-ц вказав, що до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогу адвоката, і така допомога надавалася саме тим адвокатом (адвокатами), з яким укладено договір про надання правової допомоги або з відповідним адвокатським бюро чи об`єднанням. Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України (див. пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Оскільки позивачем не надано підтверджень, що визначена договором про надання правової допомоги № К-1561 від 13.06.2022 року, а також актом про надання юридичних послуг від 14.06.2022 року правова допомога (юридичні послуги) на суму 15 800,00 грн надавалися саме адвокатом чи відповідним адвокатським бюро чи об`єднанням, тому правових підстав для стягнення вказаної суми коштів з відповідача в якості судових витрат немає. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України на користь позивача необхідно 992,40 грн сплаченого судового збору за пред`явлення позову до суду. На підставі ст. ст. 6, 202, 203, 205, 207, 215, 216, 626, 628, 638, 639, 640, 1046, 1051, 1054, 1055 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію», та ст. ст. 12, 13, 76-89, 137, 141, 258, 263-265, 270-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial