Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

16\~лютого 2022\~року представник\~позивача [PERSON] \~ адвокат\~Темченко С.Л.,\~звернувся до\~суду із\~зазначеним позовом\~до відповідача\~ДМР із\~вимогою про\~визнання права\~власності в\~порядку спадкування(а. с. 1-6). В обґрунтування\~заяви зазначає,\~що у 1966 році батько позивача, [PERSON] виграв у автомотолотерею автомобіль «Запорожець». Після отримання автомобіля, згідно із дозволом, оформленого листом № 899 від 11 квітня 1968 року Головного архітектора міста, погодженого із Районним архітектором, Санітарно- епідеміологічною станцією та Пожежною частиною Красногвардійського району м. Дніпропетровська, що підтверджується листом № 443 від 28 травня 1968 року, інваліду Великої Вітчизняної Війни [PERSON] було дозволено збудувати гараж за місцем його проживання. Вказує, що за діючими на той час законодавчими та будівельними нормами та правилами, у 1968-1970 роках, [PERSON] побудував капітальний гараж № [NUMBER] , що знаходиться у [ADDRESS] . Після побудови гаражу, [PERSON] та його син, яким є позивач, підключили його до електромережі, за споживання якої вони сплачували платежі та відкрито й безперешкодно користувались цим гаражем. У 2000 році [PERSON] звертався до Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська з проханням оформити на його ім`я правовстановлюючі документи на гараж, але отримав відмову у зв`язку із тим, що вирішення цього питання не входило до компетенції Виконавчого комітету. [INFO] батько позивача помер. Після смерті [PERSON] державний нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори відкрила спадкову справу № 154/2006. Після смерті батька позивач прийняв спадщину, до складу якої входив автомобіль марки ВАЗ 21063 та гараж, побудований у 1968-1970 роках його батьком. Право власності на автомобіль марки ВАЗ 21063 перейшло до позивача на підставі Свідоцтва про спадщину за законом, оформленого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори 02 березня 2006 року. Натомість у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж після смерті батька позивачу було відмовлено у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують місце знаходження та склад спадкового майна. Тому прохає суд визнати за [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON] , померлого [INFO] , на гараж, у [ADDRESS] , [ADDRESS] , що складається із будівлі під літ. «А1», загальною площею 19,3 кв. м. площею основи (забудови) 22, 4кв. м. та оглядової ями площею основи (забудови) 2,8 кв м. Ухвалою суду від 22 лютого 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 09 годину 45 хвилин 11 березня 2022 року (а. с. 82), яка направлена учасникам справи до відому 4001/22-вих/2/204/1230/22 від 22 лютого 2022 року (а. с. 83). 16 червня 2022 року на адресу суду надійшов відзив представниці Дніпровської міської ради Михайлюк Т. (а. с. 99-102), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що за життя спадкодавцями право власності на гараж належним чином не оформлене. Натомість, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вказує на те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою, не обґрунтовуючи при цьому, чим саме було порушено, не визнано або оспорено його право на володіння спірним майном саме Дніпровською міською радою. Вважає, що відсутність порушеного права та невідповідність обраного позивачем способу його захисту способом, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про відмову у позові. Крім того зазначає про те, що відповідно до п. 3.1 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» органи місцевого самоврядування, БТІ (територіальні органи міністерства юстиції України), інспекції архітектурно-будівельного контролю можуть бути залучені в якості відповідачів, якщо спадкодавець за свого життя або спадкоємці звертались до зазначених органів в межах їх компетенції та отримали відмову у вчиненні певних дій або мала місце бездіяльність цих органів. Натомість зазначає про те, що позивачем не надано жодних доказів звернення до Дніпровської міської ради з приводу порушеного в позовній заяві питання. При цьому, додана до позовної заяви постанова Третьої дніпровської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 березня 2021 року, згідно якої позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на гараж, що знаходиться на території міста Дніпра, адреса не уточнена, з тих підстав, що спадкоємцем не було надано будь-яких документів, що підтверджують місце знаходження та склад спадкового майна. Проте, [PERSON] доказів оскарження вказаної постанови в судовому порядку до матеріалів справи не надано. Тому вважає, що оскільки спадкодавцем за час свого життя не було набуто право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме гараж розташований в [ADDRESS] (адреса не уточнена), то спадкоємець не набуває права власності в порядку спадкування на таке майно. Тому прохає суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 28 вересня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь позивачів на відзив (а. с. 112-115), в якій вони зазначають про те, що заперечення відповідачем позовних вимог у повному обсязі є необґрунтованим, оскільки право забудовника визнається без заперечень. Вважають, посилання відповіда0ча на постанову ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» такими, що не має відношення до справи, оскільки будівництво гаражу на даний момент є завершеним. Більш того, стверджують, що вказане будівництво гаражу завершилося до набрання чинності ЦК України (2004 рік) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а тому суд повинен встановлювати належність правовстановлюючих документів на будинок відповідно до закону, який був чинним на час набуття права власності. Вказує на те, що в даному випадку питання набуття громадянами права власності та реєстрації будинків регулювалися Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 312 січня 1966 року, яка втратила чинність 13 грудня 1995 року та, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, яка втратила чинність 07 липня 1994 року. Так, за змістом п. 1 Розділу І Інструкції від 31 січня 1966 року реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили БТІ виконкомів місцевих рад депутатів трудящих, тому вважають, що дозвіл Красногвардійської районної ради на будівництво об`єкту нерухомого майна спірного гаражу, підтверджує його належність батькові позивачів та, в подальшому шляхом успадкування, матері позивачів, як спадкодавиці та позивачам, як спадкоємцям. Разом з цим, вважають, що оскільки після смерті батька, у спадкову справу не був включений гараж, то відповідно до постанови Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі № 350/1850/17, він повинен вважатися таким, що після смерті матері, позивачі мають на нього право як спадкоємці. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Тимченко С.Л., позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали їх задовольнити, обґрунтування надали аналогічні тексту позовної заяви. У судовому засідання представниця відповідача [PERSON] , позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, обґрунтування надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Дослідивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що батьком позивача є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] від 06 травня 1960 року (а. с. 8). Відповідно до копії посвідчення серії [NUMBER] . Батько позивача [PERSON] мав інвалідність 2 групи (а. с. 16). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 квітня 2005 року (а. с. 39). З листа Управління Головного архітектора\~міста№ 899 від 11 квітня 1968 року вбачається, що дане управління не заперечувало проти будівництва гаражу для машини інваліда ВВВ [PERSON] за місцем його мешкання (а. с. 13). З відповіді начальника пожежної частини Красногвардійського району № 142/584 від 24 травня 1968 року (а. с. 15) вбачається, що будівництвом гаражу для машини [PERSON] згідно з доданим планом протипожежні норми порушені не будуть. Відповідно до договору ВАТ «ЕК «Дніпрообленерго» № 94100009 про користування електричною енергією для побутових споживачів Дніпропетровської області (а. с. 23-35), вбачається, що товариством надавалися [PERSON] послуги з електропостачання на гараж [ADDRESS] . 10 серпня 2000 року Виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська надано [PERSON] відповідь № Н-23 (а. с. 38), з якої вбачається, що виконавчий комітет ради не має повноважень в оформленні правовстановлюючих документів на будівлю та земельну ділянку, оскільки це віднесено до компетенції міських рад. Надано роз`яснення, що для вирішення питання про визнання побудованої ним будівлі, як гараж, встановлення права власності на нього та оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку під ним йому слід звернутися з відповідними заявами до міськвиконкому та надати відповідні документи в Управління земельних ресурсів, Головного архітектурно-планувальне управління та Інспекцію архбудконтролю 04.12. З відповіді архітектурного управління № 2203/2/2011 від 12 березня 2022 року (а. с. 41) вбачається, що адреса будівлі гаража не надавалася і документації щодо присвоєння цієї адреси немає, а у ГоловАПУ міської ради інформація щодо відведення земельної ділянки та оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку відсутня. З відповіді КП «ДМБТІ ДМР № 7515 від 05 червня 2012 року вбачається, що станом на 31 травня 2012 року реєстрація права власності на гараж № [NUMBER] по [ADDRESS] не проводилася. 02 березня 2006 року [PERSON] державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки ВАВ 21063, 1985 року випуску, після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] (а. с. 40). 24 березня 2021 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж після померлого [INFO] батька [PERSON] (а. с. 43 та на звороті). Підставою для відмови вчинення нотаріальної дії нотаріусом зазначено зокрема те, що спадкодавцем не надано будь-яких документів, що підтверджують місце знаходження та склад спадкового майна, а тому неможливо визначити склад спадкового майна після смерті померлого [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 20\~ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст.\~321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до вимог ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Нормами п. 11 ч. 1 ст.\~346\~ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі смерті власника. Приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з вимогами ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1222\~ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивач звернувся до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж, що знаходиться на території м. Дніпра, адреса не уточнена, після померлого батька, однак нотаріусом йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ним не було надано документів, що підтверджують право власності спадкодавця на вказане майно та документів, що підтверджують місцезнаходження та склад спадкового майна. Відповідно до положень ч. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Так, вимогами вимог ст.\~2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 3 вказаного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Разом з цим, приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тобто, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність 22 вересня 2004 року. Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35/18/1). У разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не проводилася і правовстановлювальний документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку (лист Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року № 19-32/319). Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Натомість, позивачами на підтвердження права власності на спірний гараж надано суду лише лист Управління Головного архітектора\~міста№ 899\~від 11\~квітня 1968\~року та\~відповідь начальника\~пожежної частини\~Красногвардійського району\~№ 142/584\~від 24\~травня 1968\~року,яким не заперечувався дозвіл будівництва гаража для машини інваліда ВВВ [PERSON] по місту його проживання, відповідно до доданої схеми. Натомість жодного рішення органу виконавчої влади щодо надання дозволу [PERSON] на будівництво такого гаражу, позивачем суду не надано. Отже, жодного належного, достатнього та допустимого доказу того, що будівництво вказаного гаражу завершено до 05 серпня 1992 року, а відтак не підлягало проходженню процедури прийняття в експлуатацію та/чи до 03 серпня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з чим не підлягало державній реєстрації, чи того, що вказаний гараж пройшов технічну інвентаризацію та має технічний паспорт на дату введення його в експлуатацію, позивачем не надано. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу того, що [PERSON] органами виконавчої влади було надано дозвіл на будівництво спірного гаражу, таке будівництво гаражу було завершено до 05 серпня 1992 року, а відтак не підлягало проходженню процедури прийняття в експлуатацію та/чи до 03 серпня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з чим не підлягало державній реєстрації, а також доказів того, що було проведено його технічну інвентаризацію й він має технічний паспорт на дату введення його в експлуатацію, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено існування вказаного майна як завершеного об`єкта будівництва, на яке спадкодавцем за життя було набуто право власності, тому підстави для задоволення позову відсутні, у зв`язку з чим у його задоволенні слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed