Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави надійшла позовна заява до Ужгородської міської ради та [PERSON] й [PERSON] , у якій позивач просить суд: - визнати незаконним та скасувати пункт 1.9 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882; - Скасувати державну реєстрацію про право власності на нерухоме майно [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:41:001:0466, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0464 га, вартістю 354 393,92 грн. (номер запису про право власності: 26896197 від 09.12.2015); - Витребувати від [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:41:001:0466 площею 0,0464 га, вартістю 354393,92 грн., на користь територіальної громади м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 33868924). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 сесія 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 р. відбулася з порушенням вимог Конституції та законодавства України в цілому. Вказує на те, що до міської ради відповідного скликання було обрано 60 депутатів. При цьому, як наголошує представник позивача, у голосуванні нібито брали участь депутати, котрі з об`єктивних причин не могли бути присутні на засіданні міської ради. Зазначає про те, що перед початком сесії 09.11.2015 о 10 год. 06 хв., у відповідності до ст. 34 Регламенту, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів. В подальшому, 09.11.2015 о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 33 депутати Ужгородської міської ради. Натомість серед присутніх, зокрема, значаться депутати [PERSON] (пульт для голосування № 57), [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49), які як встановлено, не були присутні на сесії міської ради 09.11.2015 та персональну участь в голосування не приймали. Також представник позивача звертає увагу на те, що спірне рішення не узгоджується із приписами статей 19, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», за змістом яких передача земельних ділянок забороняється за відсутності затвердженого детального плану територій або зонування, оскільки, як вказує представник позивача, зазначені рішення прийнято також на тій же сесії за відсутності кворуму та такі не набрали чинності. Крім наведеного зазначає, що оскільки право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, то воно суперечить і інтересам держави і суспільства в цілому, характеризується дефектом волі, зокрема мешканців міста Ужгорода, які схвалили для себе концепцію розбудови міста при громадських слуханнях відповідної містобудівної документації, і виборами у 2010 році обрали своїх представників до органу місцевого самоврядування, що є достатньою підставою для пропорціонального втручання в інтереси однієї особи. У позовній заяві також вказує, що звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно - значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки шляхом скасування відповідного рішення ради. 07.12.2022 представником позивача доповнено підстави позову, а саме вказано, що оспорюване рішення прийнято в умовах реального конфлікту інтересів. Так, [PERSON] допущено порушення вимог ст. 28, ч.2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», що підтверджено постановою Ужгородського міськрайонного суду від 12.04.2017 по справі No 308/12880/16-п, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017 вказану постанову в цій частині залишено без змін. 20.02.2019 представник відповідача Ужгородської міської ради до суду подав відзив, в якому серед іншого зазначив про відповідність відведення земельної ділянки чинній містобудівній документації, а також про відсутність належного обґрунтування підстав для представництва прокурором у даній справі. 14.06.2023 представник позивача подав відповідь на відзив. 18 лютого 2021 року представник відповідача Ужгородської міської ради до суду подав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, яку мотивує тим, що прокурором не доведено законних підстав для представництва інтересів держави у правовідносинах з оскарження рішень органу місцевого самоврядування, пов`язаних з розпорядженням землею комунальної власності, що свідчить про заявлення позову особою, яка не має цивільної дієздатності та є підставою для залишення позову без розгляду. У судове засідання представник позивача не з`явився. подав клопотання про розгляд позову без його участі, позовні вимоги підтримав з викладеними та просив суд позов задовольнити повністю. Представник Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явився повторно, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, в тому числі й шляхом повідомлення на офіційному вебсайті Судової влади, клопотання про відкладення не подав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, в тому числі й шляхом повідомлення на офіційному вебсайті Судової влади, клопотання про відкладення не подали. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі, суд дійшов до наступного. Відповідно до частини 2 статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно із частиною 4 статті 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб За правилами статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до частини 4 статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 (далі - Закон №1697-VII), яка визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома). З аналізу частини 3 статті 23 Закону №1697-VII вбачається, що прокурор може представляти законні інтереси держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави в двох випадках: - захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, - у разі відсутності такого органу. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. Відповідні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.02.2020 у справі №922/614/19 (пункт 57 постанови). Між тим, з обставин справи вбачається, що прокурор, звертаючись до суду з без визначення органу, уповноваженого на здійснення відповідних функцій щодо спірних відносин, вказує на відсутність у Державної інспекції сільського господарства України (далі - Держсільгоспінспекція України) та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр) повноважень на звернення до суду з відповідним позовом. Слід вказати на те, що у період виникнення спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду діяв указ Президента України «Про Державну інспекцію сільського господарства України» від 13.04.2011, за змістом підпункту «а» підпункту 1 пункту 4 Держсільгоспінспекція України відповідно до покладених на неї завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, зокрема, за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Крім того, за змістом абзацу четвертого пункту 5 названого указу Держсільгоспінспекція України та її посадові особи в межах своїх повноважень мають право звертатися до органів прокуратури з клопотанням про подання позову до суду щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Таким чином, національне законодавство не передбачало право Держсільгоспінспекції України на звернення до суду з відповідним позовом. Резюмуючи дослідження прийнятності позову в частині наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави, суд також зазначає про те, що у відповідності до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15 (далі - Положення №15) у редакції від 29.08.2017, яка діяла на момент звернення позивача до суду, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок. За змістом статті 15-2 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла на момент звернення представника позивача з відповідним позовом до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: веденням державного обліку і реєстрацією земель, достовірністю інформації про наявність та використання земель; дотриманням вимог земельного законодавства при набутті права власності на земельні ділянки за договорами купівлі-продажу, міни, дарування, застави та іншими цивільно-правовими угодами; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Наведене свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати, зокрема, дві абсолютно різних функції, а саме: 1) функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності; 2) функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності. При цьому відповідно до статті 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» в редакції від 28.12.2015 посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка з цільовим призначення «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд відносилася до земель комунальної власності, право розпорядження якою належить територіальній громаді Ужгородської міської ради. Таким чином, територіальні органи Держгеокадастру в цьому разі не наділені повноваженнями щодо звернення до суду з позовними вимогами, заявленими у справі, яка розглядається. Подібна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №917/342/19, в постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №910/7813/18, в постанові Верховного Суду від 25.09.2020 у справі №921/341/19. Слід вказати на те, що Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» дійшов висновку, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України). Як вказує прокурор, звернення з даним позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо повернення земельної ділянки. Суд зазначає про те, що захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте, у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем, оскільки іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16, від 24.09.2020 у справі №922/3272/18, від 31.03.2021 у справі №922/3272/18, в ухвалі від 01.09.2020 у справі №922/1441/19. Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи представника Ужгородської міської ради про відсутність підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави у справі, яка розглядається, та приходить до висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави та необхідності відмовити у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду. Так, судом встановлено, що у 2010 році до Ужгородської міської ради Закарпатської області обрано 60 депутатів, що підтверджується відомостями з офіційного вебсайту Ужгородської міської ради. Враховуючи вимоги ст. 100 ЦПК України, беручи до уваги висновки Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, зважаючи на відсутність у відповідачів та їх представників заперечень щодо кількості депутатів міської ради, обраних на сесію, у межах якої приймалося оспорюване рішення, суд виходить з того, що кількість депутатів ради, обраних на відповідну сесію становить 60 осіб. 27 сесією 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 прийнято рішення №1882 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», згідно з пунктом 1.9 якого затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, громадянину [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 2110100000:41:001:0466, площею 0,0464 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [ADDRESS] та передати її у власність. Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 13.12.2017 №693/0/192-17, нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 2110100000:41:001:0466, адреса [ADDRESS] становить 354393, 92 грн. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек,єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 104952806, дата та час формування: 24.11.2017 10:07:43, кадастровий номер ділянки: 2110100000:41:001:0466, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 791418221101, площа: 0,0464 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, адреса: [ADDRESS] , номер запису про право власності: 12438125; дата та час: 09.12.2015 11:52:33; підстава виникнення права власності: договір дарування, серія та номер 1494, виданий 09.12.2015, видавник: приватний нотаріус Кузьо Г.В.; форма власності: приватна розмір частки: 1; власники: [PERSON] . Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек,єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 104952715, дата та час формування: 24.11.2017 10:07:27 право приватної власності на спірну земельну ділянку зареєстроване на [PERSON] , підставою виникнення права вказано свідоцтво про право власності, серія та номер [NUMBER] , виданий 01.12.2015, державний реєстратор Мага Т.В. При цьому на вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, який перебуває у приватній власності [PERSON] , підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу будинку серія та номер 3712, виданий 24.12.2014 приватним нотаріусом Журкі О.Т. Попередній власник згідно з інформаційної довідки № 104952715 є [PERSON] , підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу, серія та номер 545, виданий 14.08.1995. Разом з тим, судом встановлено, що старшим слідчим слідчого відділу Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області В.І.Пекарем здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №42015070030000163 від 25.11.2015 р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України. Листом вих. №36687/106/25/1-2017 від 23.11.2017 р. вказаний слідчий повідомив про виявлення у ході здійснення досудового розслідування факту здійснення не особистого голосування окремими депутатами органу місцевого самоврядування на четвертому пленарному засіданні XXVII сесії Ужгородської міської ради від 09.11.2015 та надав дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування із можливістю виготовлення копій з документів кримінального провадження №42015070030000163. Як вже зазначалось, 09.11.2015 відбулось голосування за рішення Ужгородської міської ради №1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, відповідно до якого, оспорювану земельну ділянку передано у власність [PERSON] . Перед початком 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради, 09.11.2015 о 10 год. 06 хв., у відповідності до ст. 34 Регламенту, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів. В подальшому, 09.11.2015 о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 33 депутати Ужгородської міської ради. Відповідно до роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» щодо прийняття проекту рішення № 1626 за основу проголосувало 32 депутати Ужгородської міської ради. Серед присутніх, зокрема, значаться депутати [PERSON] (пульт для голосування № 57), [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49). Відповідно до листа № 394 від 13.04.2016, командира військової частини [NUMBER] , полковника м/с [PERSON] , з 05.11.2015 по 08.12.2015 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні військової частини [NUMBER] (військовий госпіталь [ADDRESS] ). Згідно з інформацією Державної прикордонної служби викладеної в листі № 5/13-93 від 07.04.2016 [INFO] [PERSON] з 08.11.2015 по 12.11.2015 перебував за межами Державного кордону України. Свою відсутність на зазначеній сесії [PERSON] підтвердив у розмові з журналістом телеканалу «Тиса», а [PERSON] під час допиту у режимі телефонної розмови про, що складено відповідний рапорт. Окрім того, встановлено, що [PERSON] , будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів не повідомив про нього в установленому порядку колегіальний орган Ужгородську міську раду і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання (4 пленарне засідання) взяв участь у голосуванні і голосував за рішення № 1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Згідно з Роздруківкою результатів голосування із зазначенням прізвищ депутатів Ужгородської міської ради на четвертому пленарному засіданні XXVII сесії Ужгородської міської ради VI скликання 09 листопада 2015 року за проект № 1626 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» в цілому, депутат [PERSON] проголосував «ЗА». З даної Роздруківки також встановлено, що всього проголосувало 33 депутати, з них: «ЗА» - 32; «ПРОТИ» - 0; «УТРИМАЛОСЬ» - 0; «НЕ ГОЛОСУВАЛО» - 1. РІШЕННЯ ПРИЙНЯТО. Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення [PERSON] порушення вимог ст. 28, ч.2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підтверджено в постанові Ужгородського міськрайонного суду від 12.04.2017 у справі № 308/12880/16-п, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017 вказану постанову в цій частині залишено без змін. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції статті, яка діяла на час вчинення правопорушення) близькі особи - особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких із суб`єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб`єкта. Статтею 35 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності Президента України, народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, суддів, суддів Конституційного Суду України, голів, заступників голів обласних та районних рад, міських, сільських, селищних голів, секретарів міських, сільських, селищних рад, депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів. Разом з тим у частині другій статті 35 Закону України «Про запобігання корупції» зазначено, що у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом. Відповідно до пункту 1.1.2 Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29.09.2017 № 839 (далі - Методичні рекомендації) «... депутат сільської ради в силу приписів статті 59-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", якщо розгляд, підготовка чи прийняття рішення радою з певного питання утворює конфлікт інтересів у такого депутата, зобов`язаний самостійно публічно оголосити про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання. Контроль за дотриманням цих вимог, надання консультацій та роз`яснень покладається на постійну комісію, визначену відповідною радою». За частиною другою статті 35 Закону член колегіального органу, у разі виникнення у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів, не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом, а його заява про конфлікт інтересів заноситься в протокол засідання колегіального органу. Згідно з частиною першою статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 у справі №442/730/17 назвала помилковими висновки судів попередніх інстанцій, щодо відсутності підстав для скасування прийнятого рішення, де голос особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, не був вирішальним та не вплинув на правомірність прийняття цього рішення, а також, що чинним законодавством не передбачено необхідності безумовного скасування рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого за наявності конфлікту інтересів. Отже, для встановлення порушення процедури прийняття рішення, визначальним є сам факт участі депутата у голосуванні за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального), а не вплив такого голосування на прийняте рішення з урахуванням наявності кваліфікованої більшості, необхідної для прийняття позитивного рішення колегіальним органом. Прийняте в умовах реального конфлікту інтересів у одного з депутатів рішення органу місцевого самоврядування компрометує, спаплюжує таке рішення, та, як наслідок, нівелює довіру суспільства до органів місцевого самоврядування в цілому. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року у справі № 459/2673/16 у подібних правовідносинах, оскільки у ньому міститься помилковий висновок, що наявність потенційного або реального конфлікту інтересів не тягне за собою автоматичної недійсності прийнятих рішень колегіального органу, а лише у визначених законом випадках може вплинути на втрату правомочності органу. Аналогічна позиція Верховного Суду відображена й у постанові від 16.10.2019 у справі 445/2346/16-ц. Крім того, Верховний Суд у постанові суду від 31.10.2018 у справі №810/2500/16 звертає увагу на помилковість висновку, що стаття 67 Закону України «Про запобігання корупції» не містить імперативного припису про обов`язковість визнання незаконним та скасування такого рішення, оскільки, альтернатива у вказаній статті зазначена, виключно, щодо вибору способу оскарження рішення прийнятого за наявності конфлікту інтересів (скасування органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, чи визнання незаконними рішень в судовому порядку), і не передбачає іншої компетенції суду, ніж визнання такого рішення незаконним, у порядку, встановленим процесуальним законом. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 21.09.2018 у справах № 237/2574/17, № 237/2242/17. У свою чергу, відповідно до висновку Консультативної ради європейських суддів від 10.11.2017 № 20 однакове та уніфіковане застосування закону зумовлює загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність. Оскільки, п. 1.9 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 прийнято за участі депутата Ужгородської міської ради Булини Михайла Михайловича в результаті корупційних адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП у зв`язку із невиконанням останнім покладеного ст.ст. 28, 35 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язання щодо врегулювання конфлікту інтересів під час прийняття оспорюваного рішення, що встановлено постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.04.2017, яка в частині залишена без змін постановою Апеляційного суду від 11.07.2019 року, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування пункту 1.9 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882. Окрім цього суд враховує, що у кримінальному провадженні №42015070030000163 від 25.11.2015 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, постановлено ухвалу від 05.06.2023, за якою останню звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. У вказаній ухвалі серед іншого зазначено, що згідно з даних програмно-технічного комплексу «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» за прийняття проекту рішення № 1626 за основу та в цілому проголосували 31 депутат та міський голова [PERSON] , у тому числі відсутні у сесійній залі депутати [PERSON] (пульт для голосування № 57), [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49). Таким чином, за прийняття вказаного рішення фактично проголосувало 28 депутатів Ужгородської міської ради VI скликання, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому відповідне рішення Ужгородською міською радою фактично не було прийнято. Внаслідок неналежного виконання [PERSON] своїх службових обов`язків незаконно вибули з комунальної власності територіальної громади 58 земельні ділянки комунальної власності на загальну суму 13 512 682,80 грн., а саме незаконно передано у власність земельні ділянки наступним громадянам, зокрема [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:41:001:0466) площею 0,0464 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . З приводу вимоги позивача про скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку [PERSON] , суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні такої вимоги з огляду на наступне. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Суд констатує, що земельна ділянка була передана у власність зацікавленій особі - [PERSON] , на якій було розташовано житловий будинок, належний йому на праві власності з 1995 року, та який відповідно правомірно очікував, що після отримання цієї земельної ділянки він набуде усіх повноважень власника та матиме змогу мирно володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном, що ним і було зроблено відповідно до договору купівлі-продажу №1494, укладеному 09.12.2015, на підставі якого власником земельної ділянки став [PERSON] . Таким чином спірна земельна ділянка не виділялась [PERSON] чи [PERSON] . Ужгородською міською радою із земель, належних Ужгородській територіальні громаді, а відповідач [PERSON] скористався своїм правом на отримання права власності на земельну ділянку, яка і так знаходилася в його користуванні і володінні. Судом встановлено, що фактично станом на сьогодні власником земельної ділянки є [PERSON] , який набув право власності на об`єкт житлової нерухомості, що розташована на спірній земельній ділянці, за договором купівлі-продажу. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Окрім цього прокурором не доведено та не обґрунтовано, що необхідність скасування запису про державну реєстрацію права власності, та як наслідок позбавлення особи майна - як захід направлений на відновлення законності у відносинах, пов`язаних із набуттям права власності на земельну ділянку, є єдиним можливим та ефективним заходом впливу для досягнення мети позову, оскільки після скасування права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку вона залишиться у володінні і користуванні такого, тобто не відбудеться ніякого реального відновлення порушених прав, а потягне за собою тільки повторну процедуру набуття земельної ділянки у власність [PERSON] з відповідними матеріальними та іншими витратами та незручностями. Крім того, суд враховує, що прокурором не доведено заподіяння будь-якої шкоди територіальній громаді м. Ужгорода тим, що оспорюваним рішенням передано спільну земельну ділянку у власність [PERSON] , яку згодом відчужено [PERSON] . З огляду на викладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності слід відмовити. Щодо дотримання умов містобудування, аналізуючи обґрунтованість доводів представника позивача про недотримання Ужгородською міською радою вимог містобудівного законодавства, суд зазначає. Рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність прийняте 09.11.2015. У зв`язку з цим правова оцінка спірним правовідносинам у відповідній частині повинна надаватися з урахуванням положень Земельного кодексу України в редакції від 01.07.2015 та положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI (далі - Закону №3038-VI). Відповідно до частини 3 статті 24 Закону №3038-VI у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. З огляду на вказане, суд погоджується із аргументом представника позивача про те, що відсутність затвердженого детального плану територій або зонування унеможливлювало передачу спірної земельної ділянки. Утім, зі змісту підстав позову вбачається, що представник позивача не заперечує проти наявності вказаних рішень. Натомість позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішення про затвердження детального плану територій та зонування є нікчемними, не набрали чинності з огляду на відсутність кворуму у міської ради при їх прийнятті. У цьому контексті суд наголошує на тому, що правомірність рішень про затвердження детального плану територій та зонування не є предметом правової оцінки у справі, що розглядається, зважаючи на те, що судовий розгляд здійснюється у межах заявлених позовних вимог. Таким чином, зважаючи на те, що представник позивача не довів обставини відсутності затвердженого детального плану територій або зонування, підстави для застосування приписів частини 3 статті 24 Закону №3038-VI до спірних правовідносин та задоволення позовних вимоги з цих підстав відсутні. У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: partial