Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа», комунального підприємства Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційна контора № 1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням та розподілу особових рахунків. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбу з 19.12.2014 року по 13.05.2022 рік. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку. 13.10.2018 року позивач придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] про, що внесено відомості до реєстру нерухомого майна № 3208 відповідно до договору купівлі-продажу. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 14.07.2022 року (яке набрало законної сили 19.08.2022 року) у справі 357/1982/22 позов Відповідача задоволено та визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Позивача та Відповідача квартиру за адресою: [ADDRESS] . Визнано за Відповідачем та Позивачем право власності по 1/2 частини квартири кожному. Позивач зазначила, що на даний час Відповідач не проживає у вищевказаній квартирі при цьому він являється співвласником однак відмовляється оплачувати житлово-комунальні послуги, які не залежать від фактичного проживання такі як теплова енергія та послуги з управління багатоквартирним будинком. Оплату за теплову енергію та послуги з управління багатоквартирним будинком здійснює Позивач. Враховуючи, що у добровільному порядку вирішити спір неможливо, у Позивача виникла необхідність вирішити спір у судовому порядку. Позивач просила суд, ухвалити рішення, яким встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 37.8 кв.м., наступним чином: виділити у користування [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) житлову кімнату №1 площею 9,00 кв.м. та житлову кімнату №2 площею 11,60 кв.м., виділити у користування [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) житлову кімнату №3 площею 17,20 кв.м., залишити у загальному користуванні решту приміщень квартири: кухню площею 7,80 кв.м., ванну кімнату площею 2,90 кв.м., коридор площею 4,0 кв.м., 2,0 кв.м., кладову площею 0,30 кв.м., 0,30 кв.м., балкон площею 7,30 кв.м.; зобов`язати КП БМР «Білоцерківтепломережа» (ЄДРПОУ: 04654336), КП БМР «ЖЕК №1» (ЄДРПОУ: 19420176) розділити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , відповідно до порядку користування квартири; стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір відповідно до квитанцій та витрати на правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2023 року головуючим суддею визначено суддю Кошель Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 05 липня 2023 року позовну заяви [PERSON] до [PERSON] , треті особи: комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа», комунальне підприємство Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційна контора № 1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням та розподілу особових рахунків було залишено без руху.(а.с. 35-37) 14 липня 2023 року на виконання ухвали судді про залишення позову без руху, представником позивача [PERSON] - адвокат Бугаєнко Олександром Григоровичем, було надано уточнену позовну заяву та квитанції про сплату судового збору. (а.с.39-46) Ухвалою суду від 19 липня 2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 22 серпня 2023 року о 09:00 год. (а.с. 48-49) Ухвалою суду від 22 серпня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа», комунального підприємства Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційна контора № 1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням та розподілу особових рахунків в частині позовних вимог про розподіл особових рахунків залишено без розгляду. Позивачка в підготовче засідання не з`явилась, представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належно. 22.08.2023 року судом отримано заяву про уточнення позовних вимог, за підписом представника позивача адвоката Бугаєнко О.Г., в якій останній просив встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] загальною площею 62,4 кв.м., житловою площею 37.8 кв.м., наступним чином: виділити у користування [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) житлову кімнату №2 площею 9,00 кв.м. та житлову кімнату №3 прощею 11,6 кв.м. Виділити у користування [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) житлову кімнату №4 площею 17,20 кв.м. та кімнату № 1 площею 4,80 кв.м. Залишити у загальному користуванні решту приміщень квартири. Уточнені позовні вимоги підтримує, просить розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника.(а.с.64-66) Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно. 22.08.2023 року судом отримано заяву, в якій відповідач просив розгляд справи проводити у його відсутності, уточнені позовні вимоги визнає в повному обсязі. Також просив відмовити у задоволенні вимог, щодо стягнення з нього витрат на правничу допомогу, у зв`язку з повним визнанням позову до початку розгляду справи по суті, ту у зв`язку з їх явним завищенням та необґрунтованістю. (а.с. 67) Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч.3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності позивача та відповідачів в судовому засіданні на підставі наявних справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відоповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київської області 19.12.2014 року, актовий запис № 1902. (а.с.8). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2018 року [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] , про що внесено відомості до реєстру нерухомого майна. (а.с. 11-12) Заочним рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.05.2022 року у справі № 357/15011/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с.13-15) Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 14.07.2022 року у справі 357/1982/22 визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири та за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] .(а.с. 16-17) Згідно витягів з реєстру Білоцерківської територіальної громади за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . (а.с.18) Згідно наданого технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , квартира має загальну площу 66,5 кв.м.: житлова площа (основна) 37,8 кв.м., що складається з житлової кімнати № 2 площею 9,0 кв.м., житлової кімнати № 3 площею 11,6 кв.м., житлової кімнати № 4 площею 17,2 кв.м.; допоміжна (підсобна) площа 23,9 кв.м., до якої входить коридор №5 площею 2,8 кв.м., санвузол №6 площею 2,9 кв.м., кухня № 7 площею 7,8 кв.м., їдальня №8 площею 6,4 кв.м.; літнє, неопалювальне приміщення під № 1 балкон площею 4,8 кв.м. (а.с.57-63) Як вбачається із позовної заяви, оплату комунальних послуг здійснює Позивач. (а.с.19-22) Позивачем зазначено, що на даний час Відповідач не проживає у вищевказаній квартирі при цьому він являється співвласником однак відмовляється оплачувати житлово-комунальні послуги, які не залежать від фактичного проживання, такі як теплова енергія та послуги з управління багатоквартирним будинком. У добровільному порядку вирішити спір неможливо. Вказана квартира є неподільною, тому виділ частки в натурі неможливий. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Так, за ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15). Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами), судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. А відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (зі змінами), якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК України). Згідно з ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи, що позивачка, як співвласник квартири, вважає за необхідне встановити порядок користування квартирою для реалізації своїх прав щодо власності, можливість встановлення порядку користування регламентовано законодавством, відповідач не заперечує щодо запропонованого варіанту користування квартирою, суд приходить до висновку, про встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками, наступним чином: виділити у користування [PERSON] житлову кімнату №2 площею 9,00 кв.м. та житлову кімнату №3 прощею 11,6 кв.м.; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату №4 площею 17,2 кв.м. та кімнату № 1(балкон) площею 4,8 кв.м.; залишити у загальному користуванні решту приміщень квартири: кухню площею 7,8 кв.м., санвузол площею 2,9 кв.м., коридор площею 4,0 кв.м., коридор плошею 2,8 кв.м., їдальню площею 6,4 кв.м. Позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн, що підтверджується квитанцією № 32528798800007188174 від 25.06.2023 року. Однак, згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Враховуючи зміст наведених правових норм, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 536,80 грн. сплаченого при поданні позову у розмірі 1073,60 грн., а іншу частину судового збору в розмірі 536,80 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19. На підтвердження витрат на правничу допомогу у даній справі позивачем надано копії наступних документів: договору №19/06-23 від 19,06,2023 року про надання правової допомоги; акту про надання правової допомоги від 22.06.2023 року, розрахунку витрат на правничу допомогу від 22.06.2023 року. Відповідно до п.6 Договору №19/06-23 від 19.06.2023 року клієнт зобов`язаний сплатити гонорар Бюро в розмірі та в строк згідного Договору. Відповідно до п. 8 Договору №19/06-23 від 19.06.2023 року розмір та порядок оплати гонорару встановлюється додатком №1 до договору. Згідно п. 2 додатку №1 до договору №19/06-23 від 19.06.2023 року про надання правничої допомоги розмір гонорару за консультування та складання документів юридичного характеру складає 1000 грн. за годину надання правничої допомоги. Як убачається з копії акту про надання правничої допомоги вартість наданої допомоги складає 5000 грн. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Відповідач просив відмовити у задоволенні вимог, щодо стягнення з нього витрат на правничу допомогу, у зв`язку з повним визнанням позову до початку розгляду справи по суті, ту у зв`язку з їх явним завищенням та необґрунтованістю. Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18). При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд бере до уваги те, що дана справа не є унікальною та складною, а тому не потребувала значного часу та відповідачем визнано позовні вимоги до початку розгляду справи по суті. Ураховуючи принципи розумності, співмірності та справедливості, суд приходить до висновку про справедливість і співмірність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу з 5000 грн. до 1000 грн.. З відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1000,00 гривень. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved