Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

03 квітня 2023 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] відібрати у [PERSON] та [PERSON] та передати батькам дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що відповідачі без згоди позивачів та без відповідної правової підстави тримають у себе дітей, а тому для захисту порушеного права звернулись до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивачі та їх представник вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог оскільки вимоги позову не обґрунтовані та позивачі не довели порушення своїх прав. Представник Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити, оскільки діти без законом передбаченої підстави перебувають у відповідачів. Представник Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. На підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність представника третьої особи, який не з`явився в судове засідання. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 160 СК України визначає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В той же час, згідно з ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Діти мають бути забезпечені можливістю здійснення їх прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, згідно до положень ст. 7 СК України. Статтею 9 Конвенції про права дитини (в редакції, зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН 21 грудня 1995р.), визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ст. 155 цього Кодексу, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Стаття 162 СК України визначає, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Стаття 163 СК України надає батькам переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , який народився [INFO] . В судовому засіданні представник позивачів пояснив, що [PERSON] змінила ім`я на « [PERSON] », однак суду не було надано копію відповідного свідоцтва на підтвердження зазначеного. В той же час представник відповідачів в судовому засіданні не заперечував ту обставину, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Як зазначено в позовній заяві, [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08.11.2013 року. Однак суду не було надано копію свідоцтва про шлюб. В той же час представник відповідача не заперечував вказану обставину. Як пояснили в судовому засіданні позивачі, діти з травня 2021 року проживають з відповідачами. На даний час позивачі не мають будь-якого зв`язку з відповідачами та їм не відомо місце знаходження відповідачів та дітей. Представник відповідачів в судовому засіданні не заперечував тієї обставини, що діти перебувають з відповідачами, їх місце знаходження не відоме. Зі слів відповідачів, вони перебувають за межами території України. Крім того представник повідомив суду, що він не має інформації про законність перебування дітей з відповідачами, оскільки його довірителі не надали будь-яких документів щодо підстав проживання дітей з дідусем та бабусею. Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що батьки не позбавлені батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , суду не надано доказів що дітей було відібрано у батьків; не надано доказів, що діти перебувають у відповідачів на підставі закону або рішення суду; судом не встановлено, що перебування малолітніх дітей з батьками буде суперечити інтересам дітей, чи створюватиме реальну небезпеку для їх життя та здоров`я, тому вважає за можливе задовольнити позовні вимови в частині відібрання у [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та передати батькам - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Що ж стосується вимог про відібрання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] та передання його позивачам суд зазначає наступне: [PERSON] не є батьком [PERSON] , [INFO] , крім того, дитині виповнилось 16 років, а тому враховуючи що його батьки проживають окремо, у відповідності до положень ч.3 ст.160 СК України, [PERSON] , [INFO] може самостійно визначати місце свого проживання. Під час слухання справи судом не встановлено що [PERSON] , [INFO] бажає проживати з матір`ю. Суд також був позбавлений можливості з`ясувати думку неповнолітнього щодо його бажання проживати з матір`ю, так як жодна із сторін не забезпечила можливість суду з`ясувати його думку. А тому враховуючи зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] , [PERSON] про відібрання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial