Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

У серпні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів, визнання недійсним договору. У обґрунтування позовних вимог зазначала, що позивачем не було підписано договір. Вказує, що відповідачем не було повідомлено позивачці, як споживачу, всю необхідну інформацію щодо умов договору. Вважає, що відповідач скористався тим, що позивачці, як позичальнику, об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і остання була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач у порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" не надав [PERSON] відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх у його змісті. Окрім того, позивачка зазначала, що відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, можуть бути визнані недійсними. Поряд з цим, позивачка вважає, що порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням абзацу 3 ч. 6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", а тому договір про надання позики, укладений між позивачем та відповідачем, є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. При цьому позивач посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 12.10.2016 у справі № 916/16/16. Наголошувала, що відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коди позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На думку позивача, оспорюваний договір містить ознаки кредитного договору. При цьому зазначає, що в договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Звертає увагу суд, що відповідачем було проігноровано вимоги законодавства та не було надано позивачу розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим реально нарахований [PERSON] відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, ніж зазначений працівником фінансової установи у розрахунку платежів. Окрім вищевикладеного, позивачка зауважувала й щодо нечесної, на її думку, підприємницької практики відповідача, яка полягає у введенні позивача в оману щодо істотних умов договору, зокрема, щодо відсоткової ставки за користування кредитом, та порушенні принципу рівності сторін, так як позивачу було запропоновано укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. Звертає увагу суду, що розмір нарахованих за оспорюваним договором відсотків значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Ураховуючи вищевикладене, позивачка просила визнати Договір позики, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр", недійсним. Також позивачкою було заявлено клопотання про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" оспорюваного Договору позики. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2021 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 10.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 10.08.2021 у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено. 23.03.2023 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У вказаному відзиві ТОВ "Споживчий центр" просило відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. При цьому, посилаючись, зокрема, на постанову Верховного Суду від 16.12.2020р. у справі № 561/77/19, зазначав, що касаційний суд підтвердив законність порядку укладення електронних кредитних договорів ТОВ «Споживчий центр», вказавши, що договір може бути укладено за допомогою одноразового ідентифікатора та/або факсимільного відтворення підпису. Також вважає, що позивачем у позові не зазначено, в чому полягає порушення його прав. Доводи позивачки про несправедливість умов оспорюваного кредитного договору за вимогами Закону України «Про захист прав споживачів», на думку відповідача, є безпідставними. Звертає увагу суду на те, що Договір підписаний одноразовим ідентифікатором, як відповідно до ст.12 Закону України "Про електронну комерцію", так і відповідно до ст.207 Цивільного кодексу України. [PERSON] було належним чином ідентифіковано. При реєстрації та вході в особистий кабінет позичальника при укладенні договору позивачем було використано фінансовий номер телефону. Відповідач переконаний, що зазначені докази підтверджують повною мірою факт належності позивачу номеру телефону: [NUMBER] . Вказує, що саме на цей номер телефону [NUMBER] був відправлений та доставлений одноразовий ідентифікатор "G723", яким був підписаний кредитний договір №18.05.2021-100000290 від 18.05.2021р., що підтверджується довідкою ТОВ «Старт-мобайл». Таким чином, кредитний договір №18.05.2021-100000290 зокрема, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) та заявка до кредитного договору №18.05.2021-100000290, яка є його невід`ємною частиною, підписані позивачем одноразовим ідентифікатором (D254), надісланим смс-повідомленням на належний позивачу фінансовий номер телефону: [NUMBER] , використання якого дозволено ст.207 Цивільного кодексу України та ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію". Звертає увагу, що вказаний кредитний договір укладений відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», який регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів. Наголошує, що правова позиція відповідача підтверджується новітньою судовою практикою, яка висвітлена в аналогічних судових справах, зокрема ,постанові Верховного Суду від 16.12.2020р. у справі №561/77/19, Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2020р. у справі №201/5887/19, постанові Полтавського апеляційного суду від 15.06.2020р. у справі №552/3129/19. Відповідач зазначає, що під час входу в інформаційно-телекомунікаційну систему кредитора, позичальник використав номер телефону [NUMBER] . Інформаційно-телекомунікаційна система кредитора, a саме особистий кабінет позичальника знаходиться на офіційному сайті ТОВ «Споживчий центр». Таким чином, позичальник за допомогою одноразового ідентифікатора, відправленого йому на його номер телефону [NUMBER] , визначений ним як фінансовий, належним чином, відповідно до ч.4 ст. 14 ЗУ «Про електронну комерцію» ідентифікувався в інформаційній системі кредитора - особистому кабінеті, де і підписав договір Поряд з цим, вказує, що повідомленням Нацкомфінпослуг від 13.02.2019 «Щодо порядку укладення електронного договору», встановлено, що для Нацкомфінпослуг належним доказом підтвердження укладення фінансовою установою зі споживачем електронного договору може бути посвідчена керівником фінансової установи роздруківка інформації з електронного файлу, що визначає послідовні дії учасників електронної комерції (фінансової установи та споживача) в ІТС (далі - LOG FILE), якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладання електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів. У підтвердження укладення електронного кредитного договору №18.05.2021-100000290 відповідач надає суду LOG FILE з чіткою хронологією укладення електронного кредитного договору №18.05.2021-100000290. Звертає увагу суду на те, що усі істотні умови електронного кредитного договору містяться у заявці та оферті, з якою позивач ознайомився та до якої відповідач забезпечив безперешкодний доступ відповідно до ч. ч. 4, 5 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію". Відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), яка підписана двічі підписами позивача, містить наступну умову: "Підтверджую, що однозначно та безумовно приймаю (акцептую) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору, з якими попередньо уважно ознайомився. У акцепті позичальника від 18.05.2021р. позивач активуванням галочки підтвердив своє ознайомлення з умовами оферти: «Я ознайомлений і приймаю умови кредитного договору (оферти)». Пояснює, що у системі позивача реалізована технічна неможливість продовження та закінчення процедури укладення електронного кредитного договору (перехід на іншу веб-сторінку) без ознайомлення з умовами оферти. Також зазначає, що відповідачем на виконання ч.11 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» було надано позивачу підтвердження укладення кредитного договору №18.05.2021-100000290 На думку відповідача, позивач добре обізнаний про всі умови кредитного договору №18.05.2021-100000290 від 18.05.2021, а твердження позивача про те, що текст дуже дрібний, внаслідок чого він не мав можливості фізично прочитати його, не відповідає дійсності. Крім того, необґрунтованими видаються твердження позивача про наявність в нього складнощів з аналізом великого об`єму інформації в кредитному договорі. Зазначає, що доказів наявності в позивача будь-яких фізичних та/або психічних вад, які б істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, до позовної заяви не додано. При цьому відповідач зауважує, що позичальник жодного разу не звертався до кредитора з будь-яких спірних або не висвітлених питань, не відмовлявся від одержання кредиту, а в повній мірі скористався коштами, наданими відповідачем. Окрім того, спірний кредитний договір є вже другим кредитним договором, укладеним позивачем з ТОВ «Споживчий центр». З огляду на викладене, відповідач вважає, що дії позивача, який уклав вже аналогічні кредитні договори, а згодом пред`являє позов про визнання кредитного договору недійсним, суперечать його попередній поведінці. Волевиявлення позивача було вільним, договір відповідав його внутрішній волі, що він сам підтвердив при укладенні договору. Позивач сам підтвердив, що отримав інформацію відповідно до закону. Наголошує, що всі істотні умови кредитування (зокрема, сума кредиту, строк, на який надається кредит, процентні ставки тощо) чітко, зрозуміло і однозначно вказані в кредитному договорі, укладення якого позичальник визнає. Звертає увагу суду, що з дати набрання чинності спеціальним Законом України «Про споживче кредитування» відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування регулюються спеціальним законом - Законом України «Про споживче кредитування», а не Законом України «Про захист прав споживачів». Відтак вважає, що відповідач належним чином та у повній відповідності з чинним законодавством виконав свої обов`язки з надання позивачці інформації, яка стосується суті фінансової послуги. Також 23.03.2023 на адресу суду надійшло клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, якщо позивач не усуне недоліки у строк, наданий судом для такого усунення. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі її представника за наявними в справі матеріалами. Відповідач, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не з`явився. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках та відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 18.05.2021 між сторонами був укладений кредитний договір №18.05.2021-100000290 від 18.05.2021 у письмовій формі та підписаний сторонами. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просив визнати вищевказаний кредитний договір №18.05.2021-100000290 від 18.05.2021 недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наданим відповідачем «Log File» визначена хронологія дій учасників електронної комерції при укладенні електронного договору №18.05.2021-100000290 від 18.05.2021 в інформаційно-комунікаційній системі. Згідно з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) ТОВ «Споживчий центр» пропонує укласти кредитний договір на умовах, встановлених товариством. Кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: дана пропозиція про укладення договору (оферта), розміщена на сайті кредитора; заявка, сформована на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитора, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті. Згідно умов заявки №18.05.2021-100000290 від 18.05.2021, що є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), та паспорту споживчого кредиту, первинний строк, на який надається кредит складає 14 календарних днів, сума кредиту - 8000,00 грн. Первинний період користування Кредитом - 14 днів з дня його надання (надалі "первинний період"). Черговий період користування кредитом кожні нас гуні 14 днів з дня закінчення первинного періоду (надалі "черговий період"). Період користування ставкою "Економ" період фактичного користування Кредитом, протягом якого застосовується фіксована Процентна ставка "Економ", який розпочинається в день, наступний за днем сплати Позичальником повністю всіх Процентів, нарахованих на дату платежу, та закінчується через 14 днів (надалі період"Економ"). Строк, на який надається Кредит - 56 днів з дня його надання. Ставка "Економ" фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та протягом періоду "Економ". Ставка "Стандарт" - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2,5% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит, крім первинного періоду та періоду "Економ". Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Проценти розраховуються шляхом множення Кредиту (залишку Кредиту у разі його дострокового часткового повернення) на кількість днів користування Кредитом/залишком Кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді. Сума Кредиту у розмірі 8 000 гри. 00 кол.; сплачується одним платежем в останній день строку, на який надається Кредит. Неустойка: 160грн. 00 коп. за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання. Розмір процентів відповідно до ст.625 ЦКУ становить 730% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом становить 16 960 грн., реальна річна ставка відсотків річних складає 73,456%. На підтвердження прийняття заявки на видачу кредиту 18.05.2021 о 07:35:54 відповідачем було надіслано позивачу підтвердження укладення договору на вищевказаних умовах. Позивач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтверджує, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору №18.05.2021-100000290 від 18.05.2021, з якими він попередньо ознайомився, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код смс-повідомлення «G723»). Також зі змісту договору вбачається, що йому надані та він отримав інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг (він ознайомився з нею за посиланням https://sgroshi.com.ua/faq/), паспорт споживчого кредиту відповідно до Закону України "Про споживче кредитування", графік платежів з переліком складових загальної вартості кредиту відповідно до Правил розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, примірник цього договору. З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідач не обмежував права позивача у доступі до інформації, що стосується правил надання фінансових послуг, а також права позивача, як споживача, щодо можливості ознайомитись з умовами кредитного договору. Судом встановлено, що укладений між сторонами спірний правочин містить всі істотні умови договору, у тому числі предмет договору, умови надання і повернення кредиту, права кредитора та позичальника, відповідальність сторін, строк дії договору, інші умови договору. Згідно пункту 2 ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно частин 1, 2, пункту 5 частини 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, і настання певних юридичних наслідків. За приписами частини 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, розмір процентів сторонами було погоджено умовами кредитного договору. Окрім того, суд бере до уваги, матеріали справи не містять жодних доказів, звернення позивача до відповідача після укладення договору з вимогами про припинення будь-яких порушень чи розірвання договору. Таким чином, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що спірний кредитний договір містить інформацію, як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом в договорі. Відповідно до правової позиції, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року в справі №6-94цс13, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що електронний кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо нього, оскільки при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Із урахуванням зазначеного, суд вважає, що спірний кредитний договір підписаний сторонами в електронній формі, електронним підписом одноразовим ідентифікатором, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed