Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

представник [PERSON] адвокат Біліченко О.О. звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача одноразову грошову суму в розмірі 50 000 гривень, як відшкодування завданої моральної шкоди. Позов обґрунтовує тим, що позивач у період з 2005 року по 2022 рік працював у шкідливих умовах на підприємстві ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь». 30.05.2022 позивач звільнився з ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» за статтею 36 КЗпП України (за угодою сторін), наразі не працює. Медичним висновком лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.08.2022 № 28/707, позивачу встановлено професійні захворювання: хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, помірного ступеню (ІІІ ст. за класифікацією [PERSON] та [PERSON] ), та хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН ІІ (два) ст. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12.09.2022 встановлена дата остаточного діагнозу за вказаними професійними захворюваннями 10.08.2022. Також, актом встановлено, що хронічне професійне захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи позивача в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Запоріжсталь». Причиною виникнення отриманих позивачем професійних захворювань є наявність на його робочих місцях на ПАТ «Запоріжсталь» шкідливих виробничих факторів. Довідкою до акта огляду МСЕК позивачу встановлено третю групу інвалідності, причина інвалідності: професійне захворювання. Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 07.11.2022 встановлено, що ступінь втрати професійної працездатності позивача складає 50%. Отримання позивачем професійного захворювання, 3 групи інвалідності та втрати професійної працездатності на 50 % призводить його до фізичних та моральних страждань, які мають бути компенсовані одноразово відповідачем. Позивач має постійні фізичні страждання, внаслідок вказаних професійних захворювань, що спричиняє йому душевні страждання, призводить до хвилювань, депресивного стану. Позивачу 37 років, з яких половину життя він працював за робітничим професійним напрямком на підприємстві відповідача, інших спеціальностей він не має. Однак, станом не теперішній час, працювати за фахом позивач фізично не зможе ніколи, за станом свого здоров`я, змінився стан та якість життя позивача, що завдає йому постійних моральних страждань. Представник відповідача адвокат Львов А.Л. подав відзив, в якому зазначив, що як вбачається з трудової книжки позивача, на підприємстві відповідача він працював з 02.08.2005 по 30.05.2022 в умовах впливу шкідливих факторів. Звільнений за угодою сторін. Вважає, що відповідач не створив безпечні та нешкідливі умови праці на його робочому місці, чим заподіяв шкоду його здоров`ю. Відповідно до пункту 17 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12.09.2022, професійні захворювання виникли у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів та відсутністю правових підстав для переведення на іншу роботу у зв`язку із відсутністю скарг на стан здоров`я під час проходження хворим періодичних медичних оглядів. Останнім місцем роботи, за яким складено даний акт є ПАТ «Запоріжсталь». З розділу анамнез захворювання виписок з медичної (амбулаторної карти), вбачається, що позивач вважає себе хворим з 2017 року, періодично лікується амбулаторно. Перебуває на «Д» обліку у терапевта, регулярно лікується стаціонарно. Причини виникнення профзахворювань, вказані в пункті 18 акту П-4: вібрація, шум, пил та їх значення, що перевищують нормативні. Проте, хронічна хвороба має довготривалий повільний процес. У розвитку хвороби розрізняють чотири стадії: латентний період, період продромальних явищ, гострий період, який переходить в хронічну стадію. Отже, розвиток хвороби має відбуватися найменше протягом п`яти - семи років. За весь період роботи на підприємстві відповідача позивач жодних скарг не заявляв, обов`язкові медичні огляди проходив та за результатами яких його було визнано здоровим та придатним для роботи. Звільнився з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, а не за станом здоров`я. Лише після звільнення з підприємства позивач виявив у себе цілу низку професійних захворювань. Відповідач завжди дотримувався покладеного на нього нормами законодавства обов`язку. Відповідачем застосовуються засоби індивідуального захисту, впроваджуються прогресивні технології з метою мінімізації впливу шкідливих факторів, з якими неминуче має справу кожен працівник гірничо-видобувної галузі. Але жоден засіб індивідуального захисту не може абсолютно убезпечити працівника від впливу шкідливого фактору, якщо сам працівник не докладає зусиль для збереження свого здоров`я. Зважаючи на наявність у позивача декількох професійних захворювань, видно, що позивач протягом декількох років мав серйозні проблеми із здоров`ям, але перебуваючи на диспансерному обліку з хронічними хворобами продовжував працювати в шкідливих умовах, що, безумовно, і стало передумовою для розвитку в нього цих професійних захворювань. Навіть суттєве погіршення стану здоров`я не змусило позивача змінити професію, пройти навчання новій професії. Таким чином, дані дії позивача є несумісними із наступним намаганням звинуватити підприємство відповідача у виникненні професійних захворювань, адже якби позивач діяв добросовісно та повідомив відповідача про наявність в нього хронічних захворювань, скарг на стан здоров`я, до роботи він би не допускався. Позивач у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями та травмою права на працю не позбавлений. Позивачеві органом Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві були призначені страхові виплати у вигляді одноразової допомоги та щомісячних платежів, що компенсували йому втрачений заробіток. Позивач не позбавлений засобів до існування та задоволення власних потреб, оскільки також отримує пенсію. Події, внаслідок яких у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди та які стали підставою для звернення до суду з позовом у цій справі, мали місце після 23 травня 2020 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків». Представник позивача подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що припинити роботу внаслідок наявності шкідливих факторів є не обов`язком, а правом робітника. Законодавства щодо безпеки праці позивач не порушував. Наявність шкідливих факторів, про які був обізнаний позивач, та перевищення норм ГДК цих шкідливих факторів, зафіксоване на його робочому місці, що вплинуло на виникнення професійного захворювання, це різні речі. Позивач не є спеціалістом з охорони праці та не володіє фаховими знаннями саме для того, щоб визначити, що порушуються умови праці, вказану функцію на підприємстві повинні виконувати окремі фахівці, до яких позивач не відноситься. Порушенням умов праці на підприємстві відповідача однозначно є перевищення норм ГДК шкідливих факторів, зокрема, зафіксованих на робочому місці позивача. Судження відповідача про те, що він завжди дотримувався покладеного на нього нормами законодавства обов`язку не відповідає дійсності, оскільки на підприємстві відповідача було зафіксовано перевищення норм ГДК шкідливих факторів, зокрема, зафіксованих на робочому місці позивача, що саме по собі свідчить про те, що відповідач не дотримувався покладеного на нього нормами законодавства обов`язку створювати безпечні умови праці. Твердження про те, що моральні страждання позивача повинні полегшувати вже той факт, що йому не потрібно знову заради соціальних виплат займатися важкою та небезпечною працею жодним чином не можуть вплинути на предмет спору і підстави з приводу яких заявлені позовні вимоги, так як регулярні соціальні виплати працівнику (пенсія), яку гарантує держава, не мають нічого спільного з одноразовою компенсаційною виплатою моральної шкоди, яка стягується з підприємства, ці виплати мають абсолютно різну правову природу та суб`єктів, які сплачують кошти. Факт наявності моральних страждань позивача внаслідок отримання пошкодження його здоров`я підтверджено наявними в матеріалах справи медичними документами. Самим фактом втрати позивачем професійної працездатності та наявності інвалідності, внаслідок виконання ним трудових обов`язків, вважається що йому спричинена моральна шкода. Ухвалою від 17.07.2023 відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК. Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З 02.08.2005 до 30.05.2022 позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] від 25.07.2005. Згідно з медичним висновком лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10 серпня 2022 року № 28/707 та випискою № 646 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» Клініки професійних захворювань № 2021 від 18.08.2022, [PERSON] встановлено захворювання: хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, помірного ступеню (ІІІ ст. за класифікацією [PERSON] та [PERSON] ), та хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН ІІ (два) ст. Встановлення професійного характеру захворювання - захворювання професійні, встановлені вперше. Підґрунтям для встановлення професійної категорії захворювань явились: клініко-функціональні дані, динаміка захворювань, інформація щодо умов праці, надана в інформаційній довідці від 20.07.2022, згідно якої [PERSON] підлягав впливу шуму, рівні якого перевищували гранично-допустимі, а також пилу, концентрації якого перевищували гранично допустимі, профмаршрут. Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 12.09.2022 комісія Головного управління Держпраці у Запорізькій області провела розслідування причин виникнення у [PERSON] хронічного професійного захворювання та встановила, що хронічне професійне захворювання (отруєння) виникло внаслідок тривалого стажу роботи [PERSON] в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ПАТ «Запоріжсталь» (16 років 10 місяців), неякісного проведення медичного огляду в частині не проведення R-графії органів грудної клітини та аудіометрії, і відсутності правових підстав для переведення на іншу роботу у зв`язку з відсутністю скарг на стан здоров`я під час проходження хворим періодичних медичних оглядів. Причина виникнення професійного захворювання - наявність на робочих місцях розливальника сталі, майстра розливу, старшого майстра розливу мартенівського цеху ПАТ «Запоріжсталь» [PERSON] шкідливих виробничих факторів: виробничого шуму та запиленості повітря робочої зони. Згідно з індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 1321 від 07.11.2022, довідкою до акта огляду МСЕК Комунальної установи «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради серії 12 ААГ № 155571 від 07.11.2022 та довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги Обласного МСЕК № 1 серії 12 ААА № 097424,в результаті отримання ступень втрати професійної працездатності в розмірі 50% з 10.10.2022 [PERSON] встановлена третя група інвалідності зі строком переогляду 01.11.2024. Відповідно до статті 12 Закону України № 2694-XII від 14 жовтня 1992 року «Про охорону праці» (далі - Закон № 2694-XII) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова № 4) судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до пункту 13 Постанови № 4 судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Конституційний Суд України своїм Рішення від 08.10.2008 № 20рп/08 підтвердив обов`язок підприємства по відшкодуванню моральної шкоди, яке спричинило таку шкоду. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП при доведеності виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах (стаття 153 КЗпП) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди, яку повинен відшкодувати відповідач, який не створив безпечні умови праці. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає компенсації. Суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Також, суд враховує тяжкість отриманого позивачем захворювання, ступінь втрати професійної працездатності - 50 %, глибину і тривалість фізичних страждань позивача, необхідність проходити лікування і підтримувати стан здоров`я на оптимально можливому рівні, докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 50 000 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він зазнавав та зазнає. Суд відхиляє аргументи відповідача про те, що позивачу органом Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві були призначені страхові виплати у вигляду одноразової допомоги та щомісячних платежів, оскільки це не позбавляє його права на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з професійними захворюваннями, які спричинили втрату працездатності. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи вищевказане та задоволення позову із зазначених судом підстав, суд вважає недоцільним надавати детальну відповідь на інші аргументи сторін. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Як передбачено у статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої статті 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved