Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

У січні 2022 року позивач звернулася з позовом, в якому зазначила, що її батьки [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.12.1993 року по 07.05.2018 року. В період шлюбу 27.04.2007 року між її батьком [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею 3069,5 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] (будівля колишнього дитячого дошкільного закладу № 345). Того ж дня, 27.04.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та її батьком [PERSON] був укладений кредитний договір № DNDVGK00000146 на суму 827\~197 доларів США. Також 27.04.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, відповідно до якого він передав в іпотеку вищевказане нежитлове приміщення. Крім того, 27.04.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті вона звернулася до Васильківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Отже, до неї як спадкоємця перейшли усі права та обов`язки за кредитним договором № DNDVGK00000146 від 27.04.2007 року та договором іпотеки від 27.04.2007 року. Також спадкоємцями є сини померлого: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач вважає, що вищевказані кредитний договорів, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя були укладені з порушенням чинного законодавства та підлягають визнанню недійсними з тієї підстави, що для укладення [PERSON] кредитного договору була потрібна письмова згода, а для укладення договору іпотеки - нотаріально посвідчена письмова згода його дружини (її матері) [PERSON] . Остання своєї згоди на укладення кредитного договору та договору іпотеки не надавала. Згідно з висновком експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса за результатами проведення комісійного експертного почеркознавчого дослідження від 31.01.2020 року короткий рукописний запис « [PERSON] » в кредитному договорі № DNDVGK00000146 від 27.04.2007 року, на третьому аркуші, в розділі «ЗГОДА» в рядку «ПІБ» виконано не [PERSON] ; підпис від імені [PERSON] в кредитному договорі №DNDVGK00000146 від 27.04.2007 року, на третьому аркуші, в розділі «ЗГОДА» в рядку «Підпис» виконано не [PERSON] . Отже, оскільки її мати [PERSON] не надавала своєї згоди на укладення кредитного договору та договору іпотеки від 27.04.2007 року, така згода нотаріально не посвідчувалася, то такі договори укладені з порушенням законодавства, зокрема ст. ст. 65, 68 СК України, ст. 368, 369 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для визнання цих договорів недійсними, в тому числі похідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя. За цих підстав позивач просить визнати недійсними кредитний договір № DNDVGK00000146 від 27.04.2007 року, договір іпотеки № DNDVGK00000146 від 27.04.2007 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 27.04.2007 року, які були укладені між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2022 року у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання. Під час підготовчого провадження представником АТ КБ «ПриватБанк» - адвокатом Сокуренком Є.С. був поданий відзив на позов, в якому він позов не визнав, зазначивши, що приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту. Кредитний договір створює обов?язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї. Для укладення договору позики, за яким позичальником виступає один з подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібно. Тому правові підстави для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного кредитного договору з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення відсутні, оскільки така згода не вимагається законом. Крім того, вважає, що посилання позивача на відсутність згоди [PERSON] на укладення договору іпотеки є безпідставними та недоведеними. Звертає увагу, що, укладаючи договір іпотеки, банк діяв законно та добросовісно. У справі відсутні докази, які б підтверджували, що при укладенні договору іпотеки банк був обізнаний, що [PERSON] не отримав на це згоди своєї дружини. В самому договорі іпотеки [PERSON] як іпотекодатель надав банку як іпотекодержателю запевнення щодо відсутності вимог інших осіб на предмет іпотеки. На час укладення спірних договорів порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України було врегульовано Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 за № 20/5, відповідно до якої при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлюючий документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов`язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчення нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Таким чином, нотаріус при посвідченні договору іпотеки, якщо встановить, що нерухоме майно належить на праві спільної сумісної власності, зобов`язаний отримати письмову згоду інших співвласників. Відзначив, що висновок експерта, наданий позивачем, є недопустимим доказом у справі, оскільки не містить відомостей про обізнаність експертів про кримінальну відповідальність. Експертиза примірнику кредитного договору, який перебуває у банку, не проводилася. Висновок експерта здійснений на підставі вільних та умовно-вільних зразків, а також експериментальних зразків почерку та підпису достовірність виконання яких саме [PERSON] неможливо встановити, в тому числі, що їх відібрання та подання здійснені з дотриманням Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень від 26.12.2012 № 1950/5. Окрім того, вважає, що права позивача оспорюваними договорами не порушені. Звернувшись із цим позовом, позивач як спадкоємець [PERSON] виступає від імені позичальника та іпотекодавця, який начебто без згоди дружини розпорядився нерухомим майном. Його права під час укладення договору іпотеки не були порушені, оскільки наявність чи відсутність письмової згоди дружини жодним чином не впливає на обсяг його прав на нерухоме майно. У разі встановлення відсутності згода іншого подружжя будь-які права [PERSON] та відповідно позивача [PERSON] не порушені, оскільки він розпорядився своєю часткою на законних підставах. Позивач не має права на частку в нерухомому майні, що належить іншому з подружжя. Звертає увагу, що в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 202/6311/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до спадкоємців [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Також 18.06.2021 року банк у порядку статті 1281 ЦК України пред?явив претензією кредитора до спадкоємців. Спадкоємці [PERSON] , в тому числі позивач, повинні сплатити банку одноразовим платежем заборгованість за кредитним договором від 27.04.2007 року, яка станом на дату відкриття спадщини складає 910\~336,06 доларів США. Останні від погашення заборгованості ухиляються. Таким чином, будь-які права та інтереси позивача банком не порушені, а, навпаки, позивач порушує законні права та інтереси банку як кредитора. Крім того, звертає увагу, що 13.11.2010 року між подружжям [PERSON] були укладені договори про правовий режим належного їм майна, в яких вирішено правовий режим іпотечного майна, що свідчить про відсутність порушених прав позивача. Також на думку представника відповідача, позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом. У зв`язку з наведеним просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. В свою чергу, позивачем була подана відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що банк був обізнаний про те, що будівля за адресою: [ADDRESS] на час укладення договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя перебувала у спільній сумісній власності подружжя та, що для передачі зазначеної будівлі в іпотеку потрібна письмова та нотаріально посвідчена згода [PERSON] . Таким чином, при укладенні вищевказаних договорів банк діяв недобросовісно. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218, 1223 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про іпотеку» до неї як спадкоємця після смерті батька перейшли обов`язки за договором іпотеки та договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а також обтяження цього майна, що зачіпає її права та законні інтереси, оскільки позбавляє її можливості у повній мірі користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном. Крім того, в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 202/6311/20 (суддя Бєсєда Г.В.) за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16 березня 2022 року була здійснена заміна відповідача [PERSON] на його правонаступників: неї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та інтересах [PERSON] . У разі звернення судом стягнення на предмет іпотеки буде звернуто стягнення на належне їй майно. Вважає, що договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя є недійсними як такі, що не тільки укладені з порушенням законодавства, а й зачіпають її права та законні інтереси як співвласника предмета іпотеки. Твердження банку про те, що [PERSON] пропустив строк позовної давності за вимогами про визнання договорів недійсним і тому вона як спадкоємець також пропустила цей строк, вважає хибними, оскільки до 15.04.2021 року, тобто дня відкриття спадщини, в неї не було прав та обов`язків щодо вказаних договорів, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Звертає увагу, що згідно з п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася би могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, Верховний Суд в постанові від 04.06.2020 року по справі № 308/3607/16-ц висловив пропозицію, що право власності на нерухоме, яке є предметом оспорюваного договору іпотеки, виникло у особи з часу відкриття спадщини, тому саме з цього часу позивач могла довідатися про порушення свого права. Так як її батько [PERSON] помер [INFO] , тому в неї виникло права на нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору іпотеки, з часу відкриття спадщини, тобто з 15 квітня 2021 року. Саме з цього часу вона могла довідатися про порушення свого права та саме з цього часу повинна відліковуватися для неї позовна давність. Крім того, згідно з п. 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року по справі № 907/50/16 початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Отже, позивач вважає, що строк позовної давності нею не пропущений. На відповідь на відзив представник відповідача подав заперечення, в яких наполягав на тому, що позивачем не доведено належними доказами, що банк на момент укладення договору іпотеки діяв недобросовісно та знав чи міг знати, що [PERSON] не отримав згоди другого з подружжя. Крім того, позивач не є другим з подружжя та іншим співвласником, який не надав згоди на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, тому закон не надає їй права оскаржити договір іпотеки з підстав його недійсності. В даному випадку [PERSON] як спадкоємець [PERSON] звернулася з позовом про визнання договорів недійсними, зокрема, з підстави відсутності згоди своєї матері [PERSON] на передачу в іпотеку нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю. Отже, позивач виступає від імені позичальника та іпотекодавця [PERSON] , який начебто без згоди дружини розпорядився нерухомим майном, права якого не були порушені під час укладення договору іпотеки, оскільки наявність чи відсутність письмової згоди жодним чином не впливає на об`єм його прав на нерухоме майно. Укладення оспорюваних договорів з порушенням, як стверджує позивач, вимог чинного законодавства, не є прямим порушенням прав позивача, а може свідчити лише про порушення прав та інтересів другого подружжя ( [PERSON] ) у випадку ненадання нею письмової згоди, а не майнових прав чи будь-яких інших інтересів позивача у цій справі. Тож навіть у разі встановлення відсутності згоди іншого подружжя, будь-які права [PERSON] та, відповідно, позивача [PERSON] не є порушеними, оскільки він розпорядився своєю часткою на законних підставах, а позивач не має права на частку в нерухомому майні, що належить іншому з подружжя. Сам [PERSON] за життя не звертався з позовом про визнання недійсними договорів з підстав відсутності згоди другого подружжя. На момент відкриття спадщини право на звернення до суду з вимогою про визнання договору недійсним вже не існувало, оскільки строк позовної давності закінчився. Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦК України заміна сторони у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Отже, заміна позичальника у зобов`язані його правонаступником, яка відбулася в порядку спадкування, не змінює порядку обчислення строку позовної давності. Те, коли правонаступник дізнався про порушення права чи оформив свої спадкові права, не впливає на визначення початку перебігу позовної давності. Позивач як спадкоємець набула права та обов`язки за договором в обсязі, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Тому просить застосувати наслідки пропуску позовної давності та в позові відмовити. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2022 року до участі у справі було залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко Ірину Володимирівну. Крім того, під час підготовчого провадження були витребувані з Васильківської державної нотаріальної контори документи щодо засвідчення 27 квітня 2007 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В. підпису [PERSON] у заяві про надання згоди на передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON] нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та укладення ним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що зареєстрована в реєстрі за № 1133, а також копія витягу з реєстру вчинення нотаріальних дій щодо засвідчення вказаної заяви. Також з Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області були витребувані наявні документи щодо посвідчення 27.04.2007 року приватним нотаріусом Козіною А.В. договору іпотеки, укладеного між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», зокрема заява [PERSON] про надання згоди на передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON] нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , та укладення ним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що посвідчена 27 квітня 2007 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 1133. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2022 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначеного до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представники позивача - адвокати Серьогін В.І. та Павленко А.В. позов підтримали. Представник відповідача - адвокат Сокуренко Є.С. у судовому засіданні позов не визнав. Треті особи в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про розгляд справи. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають за наступних підстав: Судом установлено, що 27 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNDVGK00000146, відповідно до якого банк зобов`язується надати позивачу кредитні кошти на строк з 27 квітня 2007 року по 27 квітня 2027 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 827 197,00 доларів США на наступні цілі: 751 655,00 доларів США - на купівлю нерухомості та будівництво, 75 542,00 доларів США - на сплату страхових внесків, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,98% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п.6.2 даного Договору. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 27.04.2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 993. Відповідно до умов договору іпотеки [PERSON] передав банку в іпотеку нерухоме майно будівлю колишнього дитячого дошкільного закладу № 345, літ. А-2, загальною площею 3069,5 кв.м., ганки зі сходами а, а1, а2, ганки літ. а3, а4, а5,а6, а7, а8, навіс Б (тим час.), огорожа №3, мостіння І,ІІ, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана ним того ж дня, 27.04.2007 року, за отримані кредитні кошти. Також 27 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого банку надано право у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки. На час укладення вищевказаних договорів [PERSON] з 31.12.1993 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб між останніми розірваний рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року, яке набрало законної сили 07 травня 2018 року. Під час шлюбу 13 листопада 2010 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені нотаріально посвідчені шлюбний договір та договір про розподіл майна подружжя. Зокрема, згідно з п. 7 Договору про розподіл майна подружжя сторони встановили, що кошти, отримані спільними юридичними особами внаслідок ведення господарської діяльності, після оподаткування в першу чергу направляються на погашення кредиту, отриманого чоловіком на будівництво багатоквартирного житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Кожна із сторін цього договору зобов`язується всебічної цьому сприяти. Після погашення зазначеного кредиту грошові кошти розподіляються в загальному порядку, встановленому чинним законодавством. Сторони встановили, що прибуток або збитки від продажу цілком чи по квартирну багатоквартирного житлового будинку, що розташоване по [ADDRESS] , отримані після укладення цього договору, вони розподіляють між собою в рівних частинах. [INFO] [PERSON] помер. Згідно з наявним у справі розрахунком заборгованості станом на дату смерті [PERSON] розмір заборгованості за наданим кредитом складає 910\~336,06 доларів США, що еквівалентно 25\~468\~016,78 грн. Після смерті [PERSON] Василькіською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області була заведена спадкова справа. Згідно з довідкою Василькіської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області спадкоємцями [PERSON] є його діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . АТ КБ «ПриватБанк» як кредитором у червні 2021 року була пред`явлена спадкоємцям претензія щодо погашення заборгованості. Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсними укладених 27 квітня 2007 року між банком і [PERSON] кредитного договору, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, позивач посилається на те, що дружина позичальника [PERSON] не надавала своєї згоди на укладення цих договорів, зокрема нотаріальної згоди на передачу нерухомого майна в іпотеку. Вирішуючи наявний між сторонами спір, суд враховує, що відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України). Згідно зі статями 1216,\~1217 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Так, згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» \~іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною 1 статті 7 зазначеного Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне\~зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 зазначеного Закону у\~разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 3\~статті 33 цього Закону\~визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частин першої-третьої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності (спеціальне майнове право) на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статтею 578 ЦК України та частиною другої статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблений висновок, що якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті\~203, частини першої статті\~205 ЦК України. Отже, відсутність згоди одного із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Поряд із цим, аналіз вищенаведених норм свідчить, що з позовом про визнання правочину недійсним з підстав відсутності згоди співвласника на розпорядження спільним майном може звернутися не будь-яка особа, зокрема співвласник, який здійснив таке розпорядження, а той із співвласників, у тому числі другий із подружжя, права якого були порушені таким правочином внаслідок розпорядження його часткою у спільному майні без його згоди. У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року по справі № 726/1606/17 (провадження № 61-3533св19) зазначено, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Статтею 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звернувшись до суду та вимагаючи визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, позивач на підтвердження своїх позовних вимог надала суду копію висновку експерта № 26342 за результатами проведення комісійного експертного почеркознавчого дослідження, складеного 31.01.2020 експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса, згідно з яким короткий рукописний запис « [PERSON] » в кредитному договорі № DNDVGK00000146 від 27.04.2007 року, на третьому аркуші, в розділі «ЗГОДА» в рядку «ПІБ» виконано не [PERSON] ; підпис від імені [PERSON] в кредитному договорі №DNDVGK00000146 від 27.04.2007 року, на третьому аркуші, в розділі «ЗГОДА» в рядку «Підпис» виконано не [PERSON] . Також позивач послалася на те, що у заяві від імені [PERSON] про згоду на передачу в іпотеку нежитлового приміщення, що знаходиться в [ADDRESS] , та укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, справжність підпису в якій посвідчено 27 квітня 2007 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В., безпосередньо підпис [PERSON] відсутній, тобто остання своєї згоди не надавала. Проте суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, не можуть бути підставою для задоволення її позову. Суд звертає увагу, що під час підготовчого засіданні 29 червня 2023 року представники позивача від раніше заявленого клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи по справі відмовилися. Згідно з наданою суду копією висновку експертного дослідження предметом експертного дослідження був екземпляр кредитного договору, наявний у позичальника, а не банку. Більш того, суд відзначає, що для укладення кредитного договору, за яким позичальником виступає один з подружжя, отримання згоди другого з подружжя законом взагалі не вимагається, оскільки такий договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. У постанові Верховного Суду від 05 листопада 2020 року по справі № 619/761/18 (провадження № 61-6457св19) зазначено, що приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Для укладення кредитного договору (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Тому твердження позивача щодо недійсності кредитного договору з підстав неналежності їй підпису на такому договорі та відсутності її згоди на його укладення є безпідставними, оскільки не мають правового значення. Щодо відсутності нотаріально посвідченої згоди [PERSON] на укладення [PERSON] договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, то суд відзначає, що в матеріалах нотаріальної справи нотаріуса Козіної А.В., оригінали якої були надані Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області та оглянуті в судовому засіданні, відсутній оригінал заяви [PERSON] про надання згоди на передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON] нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та укладення ним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, підпис у якій посвідчувався 27 квітня 2007 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В. та яка була зареєстрована в реєстрі за № 1133. Натомість цього міститься ксерокопія такої заяви, з якої не вбачається власноручного підпису [PERSON] . Водночас відсутність на час розгляду справи оригіналу вищевказаної заяви позбавляє суд можливості переконатися в наявності чи відсутності підпису [PERSON] у такій заяві, а, відповідно, у наявності чи відсутності її згоди на передання майна в іпотеку. При цьому суд відзначає, що пунктом 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 та зареєстрованої в Мінюсті 03.03.2004 за № 283/8882, було передбачено, що договори\~щодо належного\~подружжю на\~праві спільної\~сумісної власності\~майна,\~які потребують\~нотаріального посвідчення\~і (або)\~державної реєстрації,\~а також\~правочини щодо\~іншого цінного\~майна можуть\~бути посвідчені\~нотаріусом за\~наявності письмової\~згоди другого\~з подружжя.\~Згода на\~укладення такого\~договору повинна\~бути посвідчена\~нотаріально.\~Про наявність\~згоди другого\~подружжя зазначається\~в тексті\~договору з\~посиланням на\~ реєстровий\~ номер,\~за яким\~ця згода\~посвідчена,\~та дату\~її посвідчення. Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України від 03 лютого 1994 р. № 6/5 та зареєстрованими в Мінюсті 28 лютого 1994 року за № 33/242, які були чинними станом на 27 квітня 2007 року, також не було передбачено залишення у нотаріуса оригіналу письмової згоди другого з подружжя на розпорядження спільним майном. Суд бере до уваги, що договір іпотеки був укладений [PERSON] 27 квітня 2007 року. Як сам [PERSON] , так і його дружина [PERSON] до 2021 року, цей договір з підстави відсутності згоди другого з подружжя на передання майна в іпотеку не оспорювали. В червні 2018 року [PERSON] звертався до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання пункту кредитного договору недійсним, визнання правовідношення за кредитним договором припиненим, визнання договору іпотеки припиненим. Однак такої підстави для визнання договору недійсним як відсутність згоди другого з подружжя на передання майна в іпотеку [PERSON] не заявляв, тобто він не вважав договір недійсним із цих підстав. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. В свою чергу, [PERSON] зі своєї сторони була обізнана про придбання її чоловіком нерухомого майна, яке було передано ним в іпотеку, що підтверджується укладеним між ними 13 листопада 2010 року договором про розподіл майна подружжя. Укладаючи вказаний договір, [PERSON] не вважала свої права порушеними, а навпаки зобов`язалася сприяти погашенню кредиту та прибуток або збитки від цього майна розподіляти між собою в рівних частинах, та із самостійним позовом про визнання договору недійсним звернулася в рамках іншої цивільної справи № 202/6311/20 лише в березні 2021 року. Суд звертає увагу, що в даному випадку позивач [PERSON] є спадкоємцем та правонаступником іпотекодавця [PERSON] , який, пред`явивши нотаріусу нотаріально посвідчену заяву від імені [PERSON] , розпорядився належним йому та дружині нерухомим майном шляхом його передання в іпотеку банку. Відтак, суд вважає, що укладеним договором іпотеки та договором про задоволення вимог іпотекодержателя ані права самого [PERSON] , ані [PERSON] як його спадкоємця жодним чином не порушені. Доводи позивача про те, що обтяження спадкового майна зачіпає її права та інтереси, так як позбавляє її можливості у повній мірі користуватися та розпоряджатися цим майном, суд не приймає до уваги, оскільки якщо позивач вважає, що спадщина у вигляді іпотечного нерухомого майна для неї обтяжлива, то могла її не приймати, а не вимагати визнання недійсними договорів щодо такого майна з підстав відсутності згоди другого з подружжя на передання майна в іпотеку. Також суд не може взяти до уваги доводи позивача про те, що в неї виникло право вимоги щодо визнання договорів недійсними з часу, коли вона дізналася про порушення своїх прав після відкриття спадщини, оскільки в судовому засіданні встановлено, що оспорюваними договорами ані її права як спадкоємця, ані права спадкодавця (іпотекодавця) не були порушені. Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 04.06.2020 року по справі № 308/3607/16-ц суд вважає безпідставним, оскільки фактичні обставини цієї справи є відмінними. Крім того, твердження позивача про недобросовісність дій банку під час укладення іпотечного договору жодними належними доказами не підтвердженні. Суд наголошує, що законом саме на іпотекодавця покладено обов`язок подання письмової нотаріальної згоди другого з подружжя на передання майна в іпотеку. При чому у спірних правовідносинах закон пов`язує недійсність правочину не з недобросовісністю дій сторін, що його вчинили, а з порушенням таким правочином конкретних прав та інтересів сторін чи інших осіб. У даному ж випадку укладеним договором іпотеки та похідним від нього договором про задоволення вимог іпотекодержателя якщо і могли бути порушені права, то лише [PERSON] , однак остання самостійних вимог у цій справі про визнання договорів недійсними з підстав відсутності її згоди на розпорядження майном не заявляла. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Оскільки позовні вимоги є недоведеними, що є самостійною підставою для відмови в позові, суд не вирішує заяву представника відповідача про застосування позовної давності. Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню відповідачем не підлягають.

Outcome: dismissed