Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

В липні 2019 року позивач звернувся до відповідачів з позовом про визнання договору дарування недійсним, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири в [ADDRESS] від 29 вересня 2016 року, укладений між [PERSON] , та [PERSON] , реєстраційний номер договору 3-217, визнати недійсним договір дарування квартири в [ADDRESS] від 30 вересня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , реєстраційний номер договору 3-219, посилаючись на те, що ці договори укладені з метою позбавити її законного права власності на вказану квартиру, оскільки відповідачі вже на той час достовірно знали про наявність судових рішень про визнання її власником цього майна. В липні 2029 року від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвоката Білова І.В. надійшов відзив на позов , в якому вважають позов безпідставним та необгрунтованим . Так, правовстановлювальні документи [PERSON] , були чинними та ніким не скасованими на момент посвідчення оспорюваного договру дарування, отже дарувальник був законним власником квратири та мав право розпорядитися нею на власний розсуд. \~ \~16.01.2020 року в підготовчому судовому засіданні протокольною ухвалою суду було прийнято зустрічний позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Матвєєва Інна Миколаївна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та об`єднано його в одне провадження з первісним позовом. Протокольною ухвалою суду від 17.05.2021 року було закрито підготовче провадження по справі . Ухвалою суду від 24.11.2021 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Матвєєва Інна Миколаївна про визнання договору купівлі-продажу недійсним - залишено без розгляду Представником позивача подано клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] та яка є власником вказаної квартири, останній ця квартира була продана під час перебування справи на розгляді в суді відповідачкою [PERSON] . Так, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.12.2022 року, [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS] на підставі договру купівлі-продажу від 19.06.2020 року , попереднім власником квартири була позивачка по справі [PERSON] . Ухвалою суду від 16 січня 2023 року клопотання представника позивача задоволено. Залучено удо участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] та яка є власником вказаної квартири. \~ \~Витребувано у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Чернікової Олени Євгенівни належним чином засвідчені копії документів, , що стали підставою для посвідчення договору кпівлі-продажу від 19 червня 2020 року , номер 365, за яким право власності на квартиру в [ADDRESS] перейшло до [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), та копію вказаного договору купівлі-продажу. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Басаргіною Г.С. 21.08.2023 року подано до суду зустрічну позовну заяву [PERSON] , до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Миколаївського МНО Матвєєва І.М. про визнання правочину недійсним, в якій просить прийняти до розгляду зустрічну позовну заяву та об`єднати її в одне провадження з первісним позовом у справі № 490/5796/19. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, квратири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] з однієї сторони як продавцями, та [PERSON] з другої сторони як покупцем ,від 20 липня 2009 року , за реєстровим номером № 552 , посвідченим приватним нотаріусом Матвєєвою І.М. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що на час укладання оспорюваного договору продавець квартири [PERSON] хворіла на психічну хворобу, отже існують сумніви, чи могла вона на той час розуміти значення своїх дій та усвідомлювати їх наслідки. Як правову підставу позову зазначала ст. 203 та ст. 225 ЦК України. Ухвалами суду від 19.04.2023 та від 23.08.2023 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Миколаївського МНО Матвєєва І.М. про визнання правочину недійсним. Роз`яснено позивачу за зустрічним позовом право звернутися з вказаним позовом у загальному порядку. Представник позивача адвокат Ютовець О.О. в судовому засіданні підтримав позовін вимоги з виклдаених у позові підстав, просив про задволення позову та ухвалення справедливого, законнного та остаточного рішення суду. Відповідач [PERSON] , , представник відповідачів адвокат Білов І.В, в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на заперечення, виклдаені у відзиві. Представник відповідача [PERSON] адвокат Басаргіна Г.С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на незаконність перівсного догвору від 2009 року, та на добросовісність прав набувача спірної квратири [PERSON] . Представник третьої особи направив на даресу суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, проаналізувавши матеріали справи та перевіривши їх письмовими доказами, суд приходить до наступного. Згідно Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ткаченко Ю.Г. за реєстровим номером № 3-217 від 29.09.2016 року, [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Квартира належить дарувальнику [PERSON] : частина на підставі Свідоцтва про про право власності від 22.02.1994 року, виданого СЗ ім.61 комунара , 1/ частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 25.08.2015 року. Згідно змісту вказаного договору , сторони договору підтверджують, що вказане майно в спорі та під арештом не перебуває, відсутні права третіх осіб. Право власності дарувальника [PERSON] , булдо зареєстровано на момент посвідченя оспорюваного правочину в установленому законом порядку у Державних реєстрах прав власності. Згідно Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ткаченко Ю.Г. за реєстровим номером № 3-219 від 30.09.2016 року, [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Квартира належить дарувальнику [PERSON] на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ткаченко Ю.Г. за реєстровим номером № 3-217 від 29.09.2016 року. Згідно змісту вказаного договору , сторони договору підтверджують, що вказане майно в спорі та під арештом не перебуває, відсутні права третіх осіб. Право власності [PERSON] на вказану квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.09.2016 року і станом на час звернення до суду з вказаним позовом не було скасовано. На підставі Свідоцтва про право власності на житло від 22 лютого 1994р. спірна квартира належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. 12 липня 2009 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 552, відповідно до умов якого [PERSON] , [PERSON] передали вказану квартиру у власність [PERSON] за 18391 грн. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2013р. , залишеним без змін ухвалою апреляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2013р., встановлено, що між сторонами було укладено саме договір купівлі\~продажу, а також те, що при укладенні договору купівлі\~продажу позивач усвідомлював його правові наслідки, бажав їх настання, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі.\~ Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва у справі № 490/5396/13-ц від 18 вересня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі- продажу квартири [ADDRESS] від 20 липня 2009року, укладеного між вимог [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Матвєєвою Т.М.та зареєстрованого в реєстрі за № 552 недійсним. Рішенням від \~24 грудня 2014 року судової колегії судової\~палати з\~цивільних справ\~апеляційного суду\~Миколаївської областіу справі № 490/5396/13-ц, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2014 року скасовано та постановлено нове про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS] від 20 липня 2009року, укладеного між вимог [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Матвєєвою Т.М.та зареєстрованого в реєстрі за № 552. Повернуто у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Ухвалою від 06.07.2016 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду\~\~цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу [PERSON] задволено частково, рішенян апеляційного суду Миколаївської області від 24.12.2014 року скасовано , справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням від \~21 вересня 2016 року судової колегії судової\~палати з\~цивільних справ\~апеляційного суду\~Миколаївської областіу справі № 490/5396/13-ц, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2014 року скасовано та постановлено нове.У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі- продажу квартири [ADDRESS] від 20 липня 2009року, укладеного між вимог [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Матвєєвою Т.М.та зареєстрованого в реєстрі за № 552 недійсним, визнання його удаваним, застосування до вказаного договору правил ст. 744 ЦК України, розірвання договору та повернення квартири [PERSON] - відмовлено через їх необгрунтованість. Як вбачається з Ухвали від 15 листопада 2016 року судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області\~- вимоги про зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] вказану квартиру та визнання за нею право власності на цю квартиру для проведення державної реєстрації нерухомого майна не можуть бути задоволені саме в порядку повороту виконання рішення. Як убачається з матеріалів справи рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 грудня 2014 року в частині повернення [PERSON] зазначеної вище квартири в примусовому порядку не виконувалося. Не надано [PERSON] суду апеляційної інстанції також доказів того, що перереєстрація квартири після ухвалення апеляційним судом Миколаївської області рішення від 24 грудня 2014 року відбулася на підставі саме цього рішення. Згідно тексту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, яка була надана суду відповідачкою, реєстрація частини спірної квартири за [PERSON] відбулася хоч і після рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 грудня 2014 року, а саме 25.08.2015р., але на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.08.2015р., а реєстрація ще однієї частини квартири відбулася 26 серпня 2015р. на підставі свідоцтва про право власності від 22.02.1994р. Не надано [PERSON] суду апеляційної інстанції також доказів звернення до реєстраційної служби після рішення апеляційного суду Миколаївської області від 21 вересня 2016 року з питання відновлення реєстрації за нею права власності на спірну квартиру та відмови у здійсненні такої реєстрації. При цьому, судом апеляційної інстанції роз`яснено [PERSON] , що стосовно вимог про визнання права власності на спірну квартиру, то вони вазагалі не підлягають розгляду в порядку вирішення питання про поворот виконання скасованого рішення суду, оскільки для розгляду таких вимог передбачений інший порядок розгляду, а саме шляхом пред`явлення вимог в порядку позовного провадження. Постановою Верховного суду від 04.04.2018 року рішення від \~21 вересня 2016 року судової колегії судової\~палати з\~цивільних справ\~апеляційного суду\~Миколаївської областіу справі № 490/5396/13-ц залишено без змін. [PERSON] померла [INFO] . Згідно Свідоцтва про право на спадщину від 25.08.2015 року спадкоємцем її майна, яке складається з частки квартири [ADDRESS] є її чоловік [PERSON] . Як вбачається з матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON] , заведеної Першою Миколаївської держнотконторою 10.02.2012 року, державному нотаріусу було надано рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24.12.2014 року, яке набуло законної сили і на той час не було скасовано, яким повернуто спірну квартиру у власність [PERSON] в цілому, в тому числі як спадкоємцю [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , спадкова справа після його смерті не заводилася. За договором купівлі-продажу від 19.06.2020 року , посвідченим приватним нотаріусом ММНО Черніковою О.Є. за реєстровим номером № 365, [PERSON] , від імені якої на підставі довіреності від 18.06.2020 року, діяв [PERSON] , продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира належала продавцю на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ткаченко Ю.Г. за реєстровим номером № 3-219 . Згідно змісту вказаного договору пункт 9, продавець підтверджує, що вказане майно в спорі та під арештом не перебуває, відсутні права третіх осіб, судові спори щодо цього майна не ведуться.. Право власності [PERSON] на вказану квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.09.2016 року і станом на час посвідчення вказаного договору не було скасовано. Під арештом вказана квартира також не перебувала. Так, перед прохальною частиною позову позивач зазначає посилання на ст.ст. 228,232,236 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України). Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За вимогами статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. За вимогами статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. . У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Таким чином, наведені [PERSON] підстави позову про вчинення нею договорів дарування одночасно: вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (стаття 228 ЦК України), а також внаслідок зловмисної домовленості її представника з другою стороною (стаття 232 ЦК України), є взаємовиключними, так як предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів. Згідно з ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона\~несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Укладення договору дарування, в ситуації коли від імені дарувальника діє представник (партнер обдарованого), саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника із іншою стороною - обдарованим. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц (провадження № 61-30808св18). Проте, оспорювані договори взагалі не вчинялися представниками. Крім того, вимогу про визнання правочину недійсним з наведених підстав може заявити лише потерпіла сторона , а саме довіритель, як сторона оспорюваного правочину, а не третя особа. За такого, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недійсності, встановлених ст. 232 ЦК України за їх абсолютною безпідставністю. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування з підстав порушення публічного порядку та недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оспорюючи правомірність правочину, має довести існування обставин, з якими стаття 228 ЦК України пов`язує правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року №916/3156/17 наголошено: П.67 Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке снувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. П.68 Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність\~є\~конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України 13 квітня 2016 року по справі № 6-1528цс15 висловила правову позицію щодо правочинів, які порушують публічний порядок.\~Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів,\~ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо\~суттєвих основ правопорядку. Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини: спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності;правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України);правочини щодо відчуження викраденого майна;правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу' або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. Ч. З ст. 228 ЦК України вказує, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. Позивач вважає, що вчинені правочини суперечать інтересам чи моральним засадам суспільства, порушує її права, при цьому жодних вимог про застосування наслідків його недійсності не заявляє взагалі. Однак позивач не зазначає, який саме інтерес держави чи суспільства порушено спірним правочином, а також не обгрунтовує які суттєві основи правопорядку порушено вчиненим правочином, а також не враховує, що приватно-правові відносини, які лежали в основі спірного правочину були здійснені без залучення будь-яких третіх осіб, в тому числі органів держави або місцевого самоврядування. У сформованій правовій позиції Верховного Суду України у справі №6- 1528цс15 наголошено, що при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, встановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. З моменту, коли позивач дізнався про правочин, щодо намірів чи фактів порушити публічний порядок сторонами правочину - не вносилися відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань. Більш того, позивачем не надано доказів, що вона намагалася відновити реєстрацію свого права власності на вказану квартиру з часу ухвалення рішення судом апеляційної інстанції чи заявляла вимоги про накладення заборони на відчуження спірної квартири. Адже під жодною забороною відчуження вказана квартира на момент вчинення оспорюваних правочинів не перебувала. За такого, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недійсності, встановлених ст. 228 ЦК України за їх безпідставністю та необгрунтованістю. Щодо інших фактичних підстав позову. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому за частиною другою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12- 187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: (1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; (2) наявність підстав для оспорення правочину; (3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Як зазначено у Постанові ВС від 14.02.2018 у справі № 379/1256/15-ц, боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його діти (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора. Оскільки укладають договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК). Як зазначено у Постанові КЦС від 24.07.2019 в справі № 405/1820/17 , цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Як зазначено у Постанові КЦС від 13.04.2022 в справі № 757/62043/18-ц, приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом Як зазначено у Постанові КЦС ВС від 30 жовтня 2019 року у справі № 320/2617/17 - тлумачення абзацу 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України свідчить, що суду надається можливість самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину. Проте вимоги про визнання цих правочинів нікчемними не заявлені та таких осбтавин судом не встановлено. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі №\~\~ 338/180/17 (провадження №\~\~ 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі №\~\~ 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №\~\~ 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18)). Так, у позовній заяві [PERSON] не заявлені вимоги про застосування наслідків недійсності правочинів (договорів), укладених між відповідачами, а на стадії, коли укладений договір є виконаним, вимога про визнання такого договору недійсним без вирішення судом питання про застосування правових наслідків його недійсності, не є ефективним способом захисту. Частинами першою та другою\~статті 216 Цивільного кодексу України\~передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину Відповідно до статей\~215\~та\~216 Цивільного кодексу України\~вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини п`ятої\~статті 216 Цивільного кодексу України\~зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80-82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19). Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)). Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій\~статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі №\~\~\~\~\~\~469/1044/17). Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом ( про що прямо заявиви в судовому засіданні представник позивача) або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням цивільного судочинства, наведеним у частині 1\~статті 2 Цивільного процесуального кодексу України\~. Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19. Об`єднана палата у згаданій постанові уточнила висновок, викладений в раніше ухваленій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20 таким чином: "Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача". Так, належний спосіб захисту порушеного права роз`яснено позивачеві ще в ухвалі суду апеляційної інстанції від 15.11.2016 року. Водночас, у даному випадку звернення позивачки з позовом про визнання недійсними виконаних договорів дарування, більш того реалізованих на теперішній час ще і шляхом відчуження спірної квратири на користь іншої особи [PERSON] і реєстрації права власності на квартиру за останньою - без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження судом наслідків визнання договору недійсним для як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції ( що в даному випадку жодним чином не відновить її права адже квартира має бути повернута у власність [PERSON] , який помер і спадкоємцем першої черги після смерті якого є інша сторона правочину його син відповідач [PERSON] ) - оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Так, переєстрація квартири після ухвалення апеляційним судом Миколаївської області рішення від 24 грудня 2014 року за першим відчужувачем квартири [PERSON] відбулася не на підставі саме цього рішення, а на підставі первісних правовстановлюючих документів на частку квартири та в порядку спадкування в 2015 році. Не надано [PERSON] суду доказів звернення до реєстраційної служби після рішення апеляційного суду Миколаївської області від 21 вересня 2016 року з питання відновлення реєстрації за нею права власності на спірну квартиру та відмови у здійсненні такої реєстрації. Аналогічні висновки\~викладені і\~у Постанові\~ВС від 19 липня 2023 року у справі №\~\~912/3751/19. Як викладено у Постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 Великої Палати Верховного Суду , \~Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Спір у цій справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, [PERSON] та в подальшому [PERSON] не вправі були відчужувати спірну квартиру, оскільки та належала їй на праві власності, адже апеляційним судом Миколаївської області в межах цивільної справи № 490/5396/13-ц рішенням від 21.09.2016 року відмовлено у визнанні недійсним договру купівлі-продажу, за яким вона набула право власності на спірну квартиру . Водночас задоволення жодної з вимог, заявлених позивачем, не приведе до поновлення майнових прав позивача. Зазначене свідчить про те, що позивачем обрано неналежні способи захисту своїх порушених прав. Тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. За таких обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову з наведених підстав. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачено при подачі позову та в разі відмови у позові судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed