Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

23.01.2023 позивач, як орган опіки та піклування в інтересах малолітнього [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача - Служба у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 29.09.2021, малолітнього [PERSON] , [INFO] , знайдено за адресою: [ADDRESS] . З моменту перебування малолітнього [PERSON] , [INFO] , в КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» мати [PERSON] , [INFO] , щодо повернення дитини на виховання в родину до Служби у справах дітей Одеської міської ради не зверталась. На підставі викладеного, враховуючи пакет документів Служби у справах дітей Одеської міської ради, а також рекомендації комісії з питань захисту прав дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 27.12.2022 протокол № 15 , Приморська районна адміністрація, як орган опіки та піклування, вирішила доцільним позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] ( [INFO] ) відносно малолітнього [PERSON] ( [INFO] ). 20.03.2023 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 17.04.2023 до суду від представника відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи. 04.05.2023 у судовому засіданні задоволено клопотання представника відповідача про подовження строку для підготовки відзиву та відкладено розгляд справи на 08.06.2023. 07.06.2023 від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи. 04.07.2023 у судовому засіданні задоволено клопотання представника відповідача про проведення наступного засідання 10.07.2023 у режимі відеоконференцзв`язку за участю малолітнього [PERSON] ( [INFO] ) та долучено до матеріалів справи письмові пояснення. 10.07.2023 в судовому засіданні на допомогою додатку «Viber» здійснено допит малолітнього [PERSON] ( [INFO] ) та протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. 10.08.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про витребування письмових доказів 10.08.2023 ухвалою суду задоволено клопотання про витребування письмових доказів. 14.08.2023 на виконання ухвали суду від 10.08.2023 Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надав запитувану інформацію. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] (свідоцтво про народження від 15.02.2022, серія [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 10. Мати [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] ) є особою з невизначеним громадянством. Відомості про батька дитини до актового запису про народження внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. В матеріалах справи наявне пояснення [PERSON] від 21.10.2022 в якому вона зазначає, що через те, що вона не громадянка України та не має українського паспорту, вона не змогла зробити [PERSON] ( [INFO] ) документи. У статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Частиною національного законодавства України є чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 9 Конституції України). Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (частина друга статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"). Відповідно до акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 29.09.2021, малолітнього [PERSON] , [INFO] , знайдено за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до розпорядження Одеської обласної військової адміністрації від 01.03.2022 № 45/А-2022 «Про евакуацію дітей, зарахованих до закладів різних типів, форми власності та підпорядкування на цілодобове перебування» та наказу КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» від 01.03.2022 № 11-0 «Про негайну евакуацію вихованців КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області», малолітнього [PERSON] , [INFO] , евакуйовано за межі території України, а саме до Республіки Польща. У розпорядженні Приморської районної адміністрації ОМР від 21.12.2021 № 595 вказано, що дитина була залишена/покинута біля будинку [ADDRESS] , про що складений акт від 29.09.2021. Проте, з повідомлення № 731 від 30.09.2021 слідує інше, а саме те, що якась особа здійснила анонімний дзвінок до Служби у справах дітей ОМР та повідомила про проживання дитини з батьком без документів. З тексту Проекту висновку № 07/11250 від 23.12.2022 та Акту оцінки потреб сім`ї вбачається, що дитину вилучили з сім`ї, а не знайшли підкинуту/знайдену на вулиці. Однак в матеріалах справи не міститься жодного посилання на рішення органу опіки та піклування про відібрання/вилучення дитини з сім`ї. Згідно розділу 8 Інша важлива інформація в Акті оцінки потреб сім`ї № 454/211с/сжо від 04.10.2021-05.10.2021, зі слів батька записано, що [PERSON] знаходиться в МДЛ № 2 по [ADDRESS] . Вилучили його з родини Служба у справах дітей 01.10.2021. Відповідно до ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У Листі Державного департаменту з усиновлення та захисту прав дитини від 24.02.2010 № 4.1/6-49/630 «Щодо застосування законодавства України (ст. 170 СК) при відібранні дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав» зазначено, що з метою недопущення порушення законодавства України під час відібрання дитини у батьків звертаємо увагу на те, що необхідною умовою передачі дитини другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам є їхня згода на це, яка надається у письмовій формі. І тільки в разі відсутності у дитини будь-яких родичів або неможливості передачі дитини жодній з вказаних фізичних осіб дитина передається органу опіки та піклування, який зобов`язаний забезпечити її тимчасове влаштування, вирішити питання про встановлення опіки чи піклування над нею та вживати заходів щодо захисту її особистих та майнових прав. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, рішення про негайне відібрання дитини від батьків має право постановити орган опіки та піклування (частина 2 статті 170 СК). Виняткові обставини при цьому можуть полягати у загостренні хвороби батьків, наявності у дитини тяжких тілесних ушкоджень, крайньому виснаженні дитини внаслідок недостатнього харчування чи виснажливої праці тощо. У вказаних випадках дитина потребує негайної медичної допомоги в умовах стаціонару. Правовий сенс відібрання дитини у батьків за статтею 170 СК України полягає в екстреності прийняття рішення на захист дитини, коли зволікання може призвести до смерті дитини, тяжкої хвороби чи каліцтва. Одночасно з постановленням рішення про відібрання дитини від батьків орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити про це прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Таким чином, відібрання дитини за рішенням органу опіки та піклування чи прокурора - це тимчасовий засіб захисту прав дитини. Тривалим засобом захисту прав дитини є рішення суду. В матеріалах справи відсутнє посилання на рішення органів опіки та піклування про відібрання/вилучення дитини з сім`ї. Згідно Акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 29.09.2021, під час огляду дитина соматично здорова, температура тіла 36,6, видимих фізичних пошкоджень не виявлено. Отже, підстави для негайного відібрання дитини у батьків через загрозу життю чи здоров`ю дитини відсутні. Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування вважає, що матір дітей заслуговує позбавлення її батьківських прав, оскільки вона ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків щодо виховання дитини, що за ст. 164 СК України є підставою позбавлення батьківських прав. Таке ухилення, за твердженням позивача, проявляється в тому, що з моменту перебування малолітнього [PERSON] , [INFO] , в КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» мати [PERSON] , [INFO] , щодо повернення дитини на виховання в родину до Служби у справах дітей Одеської міської ради не зверталась. Однак, відповідно до клопотання КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» від 02.12.2022 № 433 за період знаходження малолітнього [PERSON] , [INFO] , в закладі мати відвідувала його 06.10.2021, 11.10.2021, 08.11.2021, 18.02.2021. Відповідно до довідки Одеської загальноосвітньої школи № 28 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області від 29.08.2022 № 01-30/426, малолітній [PERSON] , [INFO] , навчається в 1-Г класі Одеської загальноосвітньої школи № 28 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області. Згідно висновку органу опіки та піклування ПРА ОМР щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] від 04.01.2023 № 01-11/1876/1вих, є доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав у відношенні малолітньої дитини [PERSON] . З пояснень [PERSON] слідує, що після того як забрали дитину, йому був придбаний телефон з метою підтримки зв`язку, навідували дитину 2 рази на тиждень, а після того як його забрали в Польщу - зізвонюються кожного дня. Проблема з реєстрацією дитини виникла у зв`язку з тим, що у неї немає громадянства України, проте наразі нею подано відповідні заяви з метою отримання нею документів. Відповідно до заяви від 23.12.2022, складеної практичним психологом КУ «ЦСПРД ОМР Одеської області» малолітній [PERSON] , [INFO] , заперечує проти позбавлення батьківських прав матері [PERSON] , [INFO] . Під час розмов з ним неодноразово говорив, що хоче повернутися додому до мати і тата. Хлопчик постійно спілкується з мамою по телефону. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). В рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини вказував, що інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю (рішення у справі «Гнахоре проти Франції»). З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року вказував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року пункт 86). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства», пункт 87). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав [PERSON] позивач посилався, зокрема, на те, що відповідачка є особою без громадянства та з моменту перебування малолітнього [PERSON] , [INFO] , в КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області» мати [PERSON] , [INFO] , щодо повернення дитини на виховання в родину до Служби у справах дітей Одеської міської ради не зверталась. Іншого обґрунтування та причини для застосування такої радикальної міри як позбавлення батьківських прав не зазначено. Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як зазначає представник відповідача у письмових поясненнях, органи опіки проводили огляд виключного старого приміщення, де проживав батько дитини у 2021 році, про що в матеріалах справи містяться відповідні акти. Однак не дивлячись на заяви матері про наявність усіх необхідних умов для проживання дитини за її теперішнім місцем проживання, жодного огляду проведено не було. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази винної поведінки відповідачки, як матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, які б свідчили про її умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] . Навпаки, у судових засідаеннях мати дитини поводила себе дуже струрбовано через розлуку з сином. Малолітній [PERSON] , допитаний через відеозв`язок за допомогою додатку "Viber" також сумує за батьками і постійно запитував коли він зможе повернутися додому. Отже, на переконання суду такі обставини як відсутність реєстрації місця проживання, відсутність довідки з пологового будинку, відсутність документів про реєстрацію батьків та дитини, не може свідчити про свідоме ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, та відповідно не можуть бути підставою для позбавлення її батьківських прав. У письмових поясненнях [PERSON] зазначає, що у батька дитини [PERSON] наявний паспорт громадянина України № [NUMBER] . Мати дитини [PERSON] народилась [INFO] в с. Карманово, Григоріопольського р-н. в Молдові (що є наразі територією самопроголошеної держави Придністров`я). У віці 6 місяців вона з матір`ю [PERSON] (яка є громадянкою України) переїхала на постійне проживання до України м. Чорноморськ. На момент народження дитини у 2013 році [PERSON] була неповнолітньою, не мала громадянства України та була особою з невизначеним громадянством. Тому у КНП «Чорноморська лікарня» Чорноморської міської ради Одеської області їй було відмовлено у отриманні медичного свідоцтва про народження дитини. Питання оформлення документів ускладнено було тим, що окрім свого свідоцтва про народження, виданого у Придністров`ї, жодних інших документів вона не мала. Для оформлення громадянства України необхідно отримати довідку про відсутність громадянства Республіки Молдова на території якої вона була народжена та надати документи її матері, яка є громадянкою України. Однак на той час вона не мала контакту з матір`ю та не могла отримати її документи, а виїхати до Республіки Молдова та отримати довідку не мала змоги через відсутність закордонного паспорту. Верховний Суд у постанові від 27 червня 2023 року у справі № 486/341/22 зазначив, що висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, який відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Надавши належну правову оцінку вищенаведеному висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд вважає його недостатньо обґрунтованим. Зокрема, у висновку окрім відсутності документів не наведено доказів винної поведінки відповідачки. Таким чином, сам по собі висновок про доцільність позбавлення батьківських прав не є достатнім доказом, який беззаперечно підтверджує наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав за відсутності інших належних доказів. За таких обставин, на переконання суду, підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Враховуючи наведене, у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. За таких обставин, оскільки судом не встановлено наявності правових підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд допускає негайне виконання рішення про повернення дитини - [PERSON] , [INFO] на територію України в місто Одесу для передачі його матері - [PERSON] , [INFO] .

Outcome: dismissed