Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 31.10.2021 між ним та Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» було підписано Заяву № 40020070218 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту 0-10-24 «К», про надання коштів у сумі 39 873, гривень строком на 24 місяців. Відповідно до п. 5 Паспорту споживчого кредиту загальний розмір кредиту 56 622,98 грн. Позивач зазначає, що на даний момент, обов`язки за кредитним договором № 40020070218 від 31.11.2021 він виконує відповідно графіку погашення заборгованості і кошти за кредитом сплачує. Однак за кредитним договором № 40020070218 від 31.11.2021 згідно з графіком щомісячних платежів до сум, що підлягають сплаті включається комісія (плата за обслуговування) у розмірі 16 746,66 грн. Нарахування комісії (плати за обслуговування) позивач вважає незаконним. Позивач вважає, що Кредитний договір укладений між ним та Акціонерним товариством «ПУМБ» № 40020070218 від 31.11.2021 про надання йому кредитних коштів є таким, що порушує його право як споживача, та підлягає визнанню недійсним в частині нарахування плати за обслуговування кредиту. Відповідачем не було письмово повідомлено позивача про всю необхідну інформацію щодо умов Договору про надання кредиту, зокрема орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідач скористався тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману. Просив суд: визнати недійсним пункт Договору про надання споживчого крудиту № 40020070218 від 31.11.2021, укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством «ПУМБ»; зобов`язати AT «ПУМБ» здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за обслуговування (комісію) за кредитним договором № 40020070218 від 31.11.2021 в рахунок погашення суми тіла кредиту. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.04.2023 провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представником відповідача АТ «ПУМБ» подано відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позову у повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що сторони погодили усі істотні умови кредитування, включаючи розмір річної процентної ставки та її складові, строки та порядок сплати, а також усі витрати та подорожчання кредиту. Представник третьої особи Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві подав письмові пояснення просив задовольнити позов у повному обсязі. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження, суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судові дебати не проводяться. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За положеннями ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання пункту 9 заяви № 40020070218 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 31.10.2021 недійсним та зобов`язання АТ «ПУМБ» здійснити зарахування грошових коштів, сплачених як плату за обслуговування (комісію) за кредитним договором № 40020070218 від 31.10.2021 в рахунок погашення суми тіла кредиту, позивачем [PERSON] у якості письмових доказів надано копії: копію паспорту громадянки України, копію Заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 40020070218 від 31.10.2021, копію паспорту споживчого кредиту 0-10-24 «К» копії квитанцій про здійснення платежів за кредитом, копію виписки/особового рахунку з 01.11.2021 по 17.03.2023. З 10.06.2017 набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII. Вказаним Законом визначено поняття реальної річної процентної ставки у договорі споживчого кредиту. Так, згідно з п.8 ч.1 ст. 1 вказаного Закону реальна річна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом, виражені у процентах річних від загального розміру виданого кредиту. Стаття 8 Закону регламентує визначення реальної річної процентної ставки у договорі споживчого кредиту. Так, згідно з ч. 2 ст. 8 Закону реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Відповідно до п.12 ч.1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначається орієнтовна реальна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Річна реальна процентна ставка - 42.9926% визначена у Заяві на приєднання до ДКБО. У Заяві також вказана загальна вартість кредиту - 56 622,98 грн. та загальні витрати за споживчим кредитом - 16 749,98 грн. Заява підписана позивачем, а отже усі умови законодавства щодо повідомлення позивача про реальну процентну ставку, загальні витрати за споживчим кредитом та загальну вартість кредиту відповідачем виконано. Оскільки ч.І ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачає оплату процентів позичальником за користування кредитом у розмірі та на умовах, встановлених договором, визнавати недійсним оплату послуг за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі реальної річної процентної ставки немає правових підстав. Позивач перед укладенням кредитного договору відповідно до Паспорта споживчого кредиту та під час укладення кредитного договору (підписання Заяви на приєднання до ДКБО) був обізнаний про усі суми оплати за кредитом та суми, які належить сплатити за весь період кредитування, як в процентному відношенні, так і в абсолютних (сумарних) значеннях. Тому не може бути визнано несправедливим умови договору споживчого кредиту щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі реальної річної процентної ставки - 42, 9926%, сплата якої передбачена як Цивільним кодексом України (ч. 1 ст. 1054), так і Законом України «Про споживче кредитування». Поняття правочину визначено статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи зі змісту наведених положень цивільного законодавства, договором є домовленість осіб, яка ґрунтується виключно на їхньому добровільному волевиявленні, коли запропоновані однією стороною умови є прийнятними для іншої сторони. Законом свободу договору проголошено як одну з загальних засад цивільного судочинства (ст. 3 ЦК України). У договорі, який є предметом спору, сторони погодили усі істотні умови кредитування, включаючи розмір реальної річної процентної ставки та її складові, строки та порядок сплати, а також усі суми витрат та подорожчання кредиту. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що спірний договір містить несправедливі умови і позивач дійсно був введений в оману відповідачем при отриманні кредитних послуг, наразі відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed