Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

Боярська міська рада Фастівського району Київської області, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, у якому просили суд позбавити батьківських прав [PERSON] [PERSON] , відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Стягнути з [PERSON] та [PERSON] аліменти на користь [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини від усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей до досягнення ними повноліття. В обґрунтування позову зазначили, що, громадяни [PERSON] та гр. [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Неповнолітні [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2006 року народження на обліку Служби у справах дітей Боярської міської ради перебувають як діти з сім`ї у яких батьки або особи, що їх заміняють ухиляються від виконання батьківських обов`язків. їх справи були передані від Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області де вони перебували з 2018 року. 16.04.2018 року неповнолітні [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2006 року народження направленням від Служби у справах дітей та сім`ї Києво- Святошинської РДА були влаштовані до Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації «Отчий дім», де знаходяться по сьогоднішній день. Працівники Служби у справах дітей Боярської міської намагалися зустрітись та поспілкуватись з [PERSON] та [PERSON] з метою проведення з ними роботи для повернення дітей в родину, але батьки не виявляли бажання спілкуватись з дітьми, напроти [PERSON] та [PERSON] не відповідали на телефонні дзвінки спеціалістів Служби та не відчиняли двері при візитах спеціалістів Служби за адресою їх проживання: [ADDRESS] . Київський обласний центр Соціально-психологічної реабілітації дітей «Отчий дім» надав довідку про те що [PERSON] та [PERSON] не відвідують дітей: [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2006 року народження з червня 2018 року, та не цікавляться життям, здоров`ям та успіхами дітей. Діти знаходяться на повному державному утримуванні. Тому на підставі вищевказаного просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.08. 2022 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. 20 січня 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якій він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 червня 2023 року, залишено без розгляду позовні вимоги в частині вимог, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є повнолітньою. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час розгляду справи судом встановлено, що громадяни [PERSON] та гр. [PERSON] є батьками дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , 2006 року народження на обліку Служби у справах дітей Боярської міської ради перебувають як діти з сім`ї у яких батьки або особи, що їх заміняють ухиляються від виконання батьківських обов`язків. Їх справи були передані від Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, де вони перебували з 2018 року. 16.04.2018 року неповнолітні [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2006 року народження направленням від Служби у справах дітей та сім`ї Києво- Святошинської РДА були влаштовані до Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації «Отчий дім», де знаходяться по сьогоднішній день. Працівники Служби у справах дітей Боярської міської ради намагалися зустрітись та поспілкуватись з [PERSON] та [PERSON] з метою проведення з ними роботи для повернення дітей в родину, але батьки не виявляли бажання спілкуватись з дітьми, напроти [PERSON] та [PERSON] не відповідали на телефонні дзвінки спеціалістів Служби та не відчиняли двері при візитах спеціалістів Служби за адресою їх проживання: [ADDRESS] . Київський обласний центр Соціально-психологічної реабілітації дітей «Отчий дім» надав довідку про те що [PERSON] та [PERSON] не відвідують дітей: [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2006 року народження з червня 2018 року, та не цікавляться життям, здоров`ям та успіхами дітей. Діти знаходяться на повному державному утримуванні. Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , від 14.07.2022 № 8/114, виданого Виконавчим комітетом Боярської міської ради, Київської області за результатами розгляду справи вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідачів. Відповідно до довідки про невідвідування від 05.11.2021 №227, виданої Київським обласним центром соціально-психологічної реабілітації дітей «Отчий дім», відповідачі за час перебування дітей в центрі реабілітації з червня 2018 року не відвідувала їх жодног разу, листування не вели, участі в утриманні та вихованні не приймали. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. 164 ЦПК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частин четвертої - шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За положеннями статті 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року). Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19 зазначив, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову в цій частині. При цьому, суд, вважає за необхідне ухвалити рішення про відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] та батька [PERSON] , без позбавлення батьківських прав з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови - по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18 та у постанові № 308/12188/18 від 03 травня 2022 року. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку про наявність підстав для відібрання дитини від батьків, без позбавлення батьківських прав, оскільки така міра відповідає найкращим інтересам дитини. При цьому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь Служби у справах дітей виконавчого комітету Боярської міської ради, Фастівського району Київської області аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 18 серпня 2022 року, з огляду на наступне. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як це передбачено ст.182 СК України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ст.183 СК України, частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з положеннями ч.2 та ч.3 ст.193 СК України, якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах, за рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. За змістом частини 1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідачі є особами працездатного віку, законодавчо на них покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне, врахувавши вимоги ст.182 СК України стягнути з [PERSON] та [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 18.08.2022 року. Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене та правові висновки Верховного Суду,

Outcome: partial