Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

Позивачі 27.12.2017 року звернулись до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання заповіту недійсним, посилаючись на наступні обставини. [INFO] помер їх батько - [PERSON] . У Другій Нікопольській державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу №44/2017. 27 квітня 2017 року у встановлений законом строк обидва Позивача звернулись до нотаріальної контори із заявами № 604 та № 605 про прийняття спадщини за законом після смерті батька. Однак, Друга Нікопольська державна нотаріальній контора відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що посвідчено заповіт на усе майно на іншу особу. 11 грудня 1990 року [PERSON] формально розірвав шлюб зі своєю дружиною, але продовжував мешкати разом, виховувати дітей та вести спільне господарство. Приблизно через 5 років потому, [PERSON] встановив позашлюбні відносини з [PERSON] , але дані стосунки мали не постійний характер, періодично виникали сварки на підставі постійного зловживання алкоголем з боку їхнього батька та сторони майже не мешкали разом. Відповідач взагалі не цікавилась станом здоров`я [PERSON] та постійної допомоги йому не надавала. 24 березня 1998 року [PERSON] перебуваючи у важкому психологічному стані склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Новіковою Н.В. Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області за реєстровим №249. Згідно тексту даного заповіту [PERSON] зробив розпорядження на випадок своєї смерті на усе своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, зокрема на житловий будинок з надвірними будівлями, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] та заповів майно [PERSON] . За розпорядженням Нікопольського міського голови №36-р від 17.02.2016 року «Про перейменування вулиць та провулків міста Нікополя» вищевказана назва вулиці замінена на вулицю Затишна. Земельна ділянка на якій розміщений будинок з будівлями - є неприватизована. Згідно лікарських довідок [PERSON] мав тяжку психічну хворобу та перебував на медичному обліку у лікаря. Згідно лікарського свідоцтва про смерть №666 від 16.12.2016 року смерть настала внаслідок навмисного самоушкодження, шляхом повішання. Вони організували поховання батька, поминальний обід за власний кошт та встановили йому надгробний пам`ятник. Весь час до та після смерті [PERSON] позивачі утримували та опікувались спадковим майном, сплачували його борги, комунальні платежі. Позивачі вважають заповіт недійсним з наступних підстав: на час складання заповіту їх батько постійно зловживав алкоголем та пиячив, перебував у важкому психічному стані, у нього був виражений шизофренічний синдром, ймовірно були призначені проти депресанті препарати, під впливом яких він не усвідомлював значення своїх дій не міг керувати ними стосовно складання даного заповіту тощо. Крім того, спадкодавець не визначив питання позбавлення рідних дітей (позивачів по справі) права на спадкування у самому оскаржуваному заповіт від 24.03.1998 року, всупереч приписам ст. 1235 ЦК України. Враховуючи викладене позивачі просять суд: - визнати недійсним та скасувати реєстрацію заповіту від 24 березня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковой Н.В. від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] у спадковому реєстрі за №249; - визнати за [PERSON] право власності на у порядку спадкування за законом на частину житлового будинку з надвірними будівлями, які знаходяться за адресою [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на у порядку спадкування за законом на частину житлового будинку з надвірними будівлями, які знаходяться за адресою [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 17.01.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та по справі призначено підготовче судове засідання (том 1, а.с.20-21). 05.03.2018 року [PERSON] звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - державний нотаріус Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашова Віра Миколаївна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на житловий будинок (том 1, а.с.88-90). Ухвалою суду від 18.06.2018 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - державний нотаріус Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашова Віра Миколаївна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на житловий будинок до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Державний нотаріус Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашова Віра Миколаївна про визнання заповіту недійсним - і об`єднано їх в одне провадження, закрито підготовче засідання по справі, справу призначено до розгляду по суті (том 1, а.с. 116-117). 19.04.2019 року від [PERSON] надійшла уточнена зустрічна позовна заява (том 1, а.с.183-187), яка мотивована наступним. [INFO] помер [PERSON] з яким вона перебувала у цивільному шлюбі з 1991 року. Вони працювали разом на ТОВ Нікопольська зернова компанія (раніше підприємство мало назву Нікопольський комбінат хлібопродуктів). Спочатку товаришували, а після розірвання шлюбу, [PERSON] запропонував їй переїхати до нього жити разом з її дітьми ( [PERSON] , 1982 року народження, [PERSON] , 1975 року народження та [PERSON] , 1978 року народження) та жити однією сім`єю. Вона погодилась і з 1991 року вони стали жити однією сім`єю з [PERSON] та її дітьми, без реєстрації шлюбу за адресою [ADDRESS] . Вони вели спільне господарство, проживали разом, виховували дітей, святкували разом свята, мали спільний сімейний бюджет, самі сплачували комунальні платежі, купували необхідні для побуту товари та працювали разом на одному підприємстві. Кожен рік вони проходили медичне обстеження, в тому рахунку нарколога та психіатра та надавали за місцем роботи медичну довідку та сертифікати від лікарів. Ніяких скарг на здоров`я та зауважень з боку лікарів до [PERSON] не було. Спиртними напоями [PERSON] не зловживав. На зазначеному підприємстві вони працювали до досягнення пенсійного віку кожним. За час їх проживання з [PERSON] , його діти [PERSON] та [PERSON] життям батька не цікавились, дуже рідко приїжджали, матеріально не допомагали. Конфлікти між [PERSON] та його дітьми, особливо зі старшим сином [PERSON] , стали ще гостріше і були часи коли вони зовсім не спілкувались. Не зважаючи на непорозуміння з дітьми, [PERSON] допоміг своїм дітям придбати житло кожному. Взагалі [PERSON] , незважаючи на свою категоричність, був щирою і доброю людиною і дуже цінив їх відносини, так як вона була єдиною рідною людиною, котра завжди була поряд. В 1998 році [PERSON] повідомив їй, що проживши з нею вже 7 років, він впевнений в їх стосунках і хоче до кінця свого життя прожити разом і вирішив залишити заповіт на неї. 24 березня 1998 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належний йому на праві власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповідав [PERSON] (посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №249). Своїх дітей [PERSON] одразу сповістив про прийняте рішення, щодо оформленого заповіту і вони жодного разу не заперечували проти прийнятого рішення батька. В 2004 році вона отримала в спадщину після смерті сестри квартиру в м. Енергодар, продала зазначену спадщину і купила житловий будинок за адресою [ADDRESS] та із зазначеного часу вони з її чоловіком, [PERSON] стали проживати, як кажуть, на два дома, як прийдеться, доглядали разом за нерухомістю, сплачували комунальні платежі, але в основному вони проживали за адресою [ADDRESS] . Так вони прожили разом з [PERSON] до кінця його життя. В день смерті [PERSON] вона залишилась на ніч у своєму житловому будинку по [ADDRESS] , так як захворіла і мала високу температуру. Мобільним телефоном [PERSON] не користувався, тому в цей день, за її проханням, до нього бігав її онук [PERSON] , щоб віднести поїсти діду. Коли онук прийшов то сказав, що у діда все добре. На другий день вона пішла до свого чоловіка додому, але не змогла відкрити двері, тому визвала поліцію і вже з поліцією побачили померлого [PERSON] . Після чого їй стало погано і її забрали лікарі швидкої допомоги ( медична довідка №201 знаходиться в матеріалах справи). У зв`язку зі станом здоров`я вона не змогла прийняти участь у похованні свого чоловіка. Вона прожила зі своїм чоловіком, [PERSON] 25 років і вважає що для встановлення справедливості та всебічного розгляду справи за позовом дітей [PERSON] про визнання заповіту недійсним, необхідно встановити юридичний факт, а саме факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , з 1991 року по день його смерті. Вона своєчасно звернулась до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , але 16.02.2018 року отримала постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що його діти, [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним. В своїй позовній заяві [PERSON] та [PERSON] вважають, що заповіт їх батька [PERSON] є недійсний так як: «24 березня 1998 року [PERSON] перебував у важкому психологічному стані; згідно лікарських довідок батько мав тяжку психічну хворобу та перебував на медичному обліку у лікарів, постійно зловживав алкоголем та пиячив; у нього був виражений шизофренічний синдром, ймовірно були призначені протидепресантні препарати, під впливом яких він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними стосовно складання даного заповіту тощо». Зазначені ствердження позивачів ніяк не підтверджуються і не відповідають дійсності в цілому, так як її чоловік [PERSON] не зловживав алкоголем, все життя пропрацював з нею на підприємстві, де вони до речі кожен рік проходили медичне обстеження, згідно характеристики з місця роботи від 15.04.2019 року: відповідальний, дисциплінований, з повагою відносився як до керівництва підприємства так і до простих робітників, всебічно розвинута людина, звільнився за віком на пенсію. [PERSON] як на момент складання заповіту так і в подальшому усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, ніколи не страждав на психологічні хвороби, що підтверджується його трудовим стажем більше як 20 років на одному підприємстві, де щорічно в обов`язковому порядку проходилась медична комісія і зауважень з боку лікарів ніколи не було, позитивні характеристики з місця роботи. Посилання позивачів, що спадкодавець не визначив питання позбавлення рідних дітей права на спадкування у самому оскаржуваному заповіті від 24.03.1998 року, всупереч приписам ст.1235 ЦК України, вважає помилковою, так як згідно ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У даному випадку норма права говорить про право спадкодавця а не про обов`язок. Враховуючи викладене просить суд: - встановити юридичний факт, а саме факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу - її та [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , з 1991 року по день його смерті; - визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який складається з: житловий будинок літ. А (житлова площа - 43,7 кв.м.), сарай літ. Б, літня кухня літ. В, вбиральня літ. Г, погріб літ. Д, сарай літ. Е розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за нею право власності на вклад «Пенсійний накопичувальний» SAMDN18000709667213, дата оформлення 02.03.2010 року, клієнт [PERSON] , ІНН [NUMBER] , згідно Договору-Дорученням на проведення ПриватБанком платежів від 02.03.2010 року, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . - витребувати у [PERSON] , [INFO] оригінали наступних документів: заповіт [PERSON] від 24 березня 1998 року, технічний паспорт на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , трудову книжку та медичну картку [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , позивач [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їхні позовні вимоги задовольнити. У задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги зустрічної позовної заяви підтримали та просили задовольнити. У задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] просили відмовити. Третя особа Державний нотаріус Нікопольської нотаріальної контори Балашова В.М. у судове засідання не з`явилася, у матеріалах справи наявна заява, в якій остання просить суд розглядати цивільну справу без представника державної нотаріальної контори (а.с. том 2, а.с. 188). Суд вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дійшов до наступного висновку. Як встановлено судом, власником житлового будинку з надвірними будівлями, який складається з: житловий будинок літ. А (житлова площа - 43,7 кв.м.), сарай літ. Б, літня кухня літ. В, вбиральня літ. Г, погріб літ. Д, сарай літ. Е, що розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 14.09.1991 року є [PERSON] (том 1, а.с.94). [INFO] помер [PERSON] (том 1, а.с. 13), який з 04.01.1994 року та до 14.12.2016 року проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с.42 зі звороту). За життя [PERSON] зробив розпорядження на випадок своєї смерті про належне йому майно та 24 березня 1998 року склав заповіт, в якому належний йому на праві власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповідав [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №249 (том 1, а.с.42). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] та вклад «Пенсійний накопичувальний» SAMDN18000709667213, дата оформлення 02.03.2010 року (том 1, а.с.42, а.с.108). Сторони прийняли спадщину після смерті [PERSON] та відповідно до вимог статті 1269 ЦК України звернулися до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори:[PERSON]. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, та діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом (том 1, а.с.36-37), де була заведена спадкова справа №44/2017 ( том 1, а.с. 30-50). Постановою Державного нотаріуса Другої Нікопольської державної нотаріальної контори від 06.09.2017 року Балашової В.М. було відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із наявністю заповіту на іншу особу ( том 1, а.с.49 зі звороту, а.с.50). Також, Державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашовою В.М. постановою 16.02.2018 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як у провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа № 182/7618/17 (провадження 2/0182/1328/2018) за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус Другої Нікопольської нотаріальної контори Балашова В.М. про визнання заповіту недійсним (том 1, а.с. 97). Позивачі [PERSON] та [PERSON] просять суд визнати заповіт недійсним та скасувати його реєстрацію з тих підстав, що на час складання заповіту їх батько постійно зловживав алкоголем та перебував у важкому психічному стані, мав виражений шизофренічний синдром, приймав антидепресанті, під впливом яких він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними стосовно складання даного заповіту тощо. До того ж, згідно лікарського свідоцтва про смерть № 666 від 16.12.2016 року, смерть [PERSON] настала внаслідок - навмисного самоушкодження, шляхом повішення. Крім того, на їх думку, спадкодавець не визначив питання позбавлення рідних дітей (позивачів у справі) права на спадкування у самому оскаржуваному заповіті від 24.03.1998, всупереч приписам ст.1235 ЦК України. Підставами для визнання заповіту недійсним позивачі вважать норми, які є чинними на час звернення їх до суду із зазначеним позовом, тобто ЦК України ( в редакції 2003 року). В той же час суд вважає, що наявність підстав для визнання заповіту недійсним має встановлюватися судом на момент його вчинення. Оскільки заповіт було вчинено 24 березня 1998 року, то спір про визнання заповіту недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його вчинення, тобто ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент вчинення заповіту [PERSON] ). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Підставою позову є фактичні обставини, що наведені в заяві, тому зазначення позивачами конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивачів, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії", заява № 48778/99). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року в справі№ 542/345/19 (провадження № 61-16029св20) вказано, що: «ураховуючи, що заповіт, посвідчений 30 березня 1999 року до набрання чинності ЦК України 01 січня 2004 року, до правовідносин щодо його вчинення підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року у редакції, чинній на момент їх виникнення, а до заповіту, посвідченого 28 квітня 2016 року - норми ЦК України, в редакції 2003 року.» Відповідно до частини першої статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно зі статтею 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах (стаття 545 ЦК УРСР, в редакції, чинній на момент вчинення заповіту [PERSON] ). Недійсною є та угода, що укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними(частина перша статті 55 ЦК УРСР 1963 року, в редакції, чинній на момент вчинення заповіту [PERSON] ) Згідно ч. 1 статті 143 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Аналіз вказаних норм свідчить, що у ЦК УРСР були в тому числі аналогічні підстави для визнання заповіту недійсним. В той же час в ЦК УРСР не передбачалося конструкції скасування реєстрації заповіту та зазначення причин позбавлення права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. Так, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час виникнення спірних правовідносин, за правилами статті 55 ЦК УРСР угода визнається недійсною коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такомустані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.). Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Відповідно до вимог ч. 1 статті 143 ЦПК України судова експертиза призначається виключно за заявою осіб, які беруть участь у справі. Дана стаття не дає право суду призначити експертизу з власної ініціативи. Таким чином, ініціативи суду в цьому питанні, як було раніше, немає. Однак, під час судового засідання позивачі таке клопотання не заявляли, хоча їм були відомі наслідки невчинення цієї процесуальної дії. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Сам по собі факт наявності у заповідача важкого психічного стану та зловживання ним спиртними напоями, як вважають позивачі, не є достатнім доказом його неспроможності в межах, необхідних для волевиявлення і складення заповіту, та не спростовує презумпцію його психічного здоров`я. Підставою для визнання правочину недійсним згідно ч. 1 статті 55 ЦК УРСР може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Висновок експерта № 666 [PERSON] від 15.12.2016 року (том 1, а.с. 152-154) та висновок експерта № 6577-21 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 23.02.2022 року ( том 2, а.с. 162-164, а.с. 164 зі звороту ) не є належними доказами на підтвердження позовних вимог позивачів, оскільки не доводять тимчасовий стан [PERSON] , при якому він внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів, не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними у моментвчинення ним заповіту. Таким чином, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачами не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстраціїшлюбу з 11 вересня 1990 року не може бути встановлено судом, оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстраціїшлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС Украі?ни не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішувалися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність». За таких обставин вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] та ведення спільного господарства з 1990 року до 01 січня 2004 року не ґрунтуються на вимогах закону, не мають правового значення для визначення статусу майна, як спільної сумісної власності. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбомє сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання її та [PERSON] , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, суд дійшов висновку про недоведеність [PERSON] факту проживання однією сім`єю із [PERSON] з 01 січня 2004 року до моменту відкриття спадщини ( [INFO] . У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду Украі?ни від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання и?ого недіи?сним та поділ спільного маи?на подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК Украі?ни, що регулює поділ маи?на осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеноі? норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Так, [PERSON] зазначила, що у період спільного проживання с [PERSON] однією сім`єю, об`єднавши їх зусилля та кошти, вони зробили ремонт у спадковому домоволодінні, значно поліпшивши його стан. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю позивачу за зустрічним позовом необхідно для визначення статусу майна, набутого за час спільного приживання, відповідно до вимог статті 74 СК України. Для вирішення питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити та довестифакти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. В той же час, жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, у період з 01 січня 2004 року до 14 грудня 2016 року, [PERSON] суду не надала. Разом із тим, показання свідків [PERSON] та [PERSON] про проживання позивача за зустрічним позовом із спадкодавцем однією сім`юне є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю. Тому суд приходить висновку, що відносини [PERSON] та [PERSON] не носили характер сімейних, а вказані особи не були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків. [PERSON] на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] , як чоловік та жінка, надала Акт (без зазначення дати його складання), складений сусідами домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (без зазначення місця проживання сусідів), підписи сусідів посвідчено головою квартального комітету № 27 [PERSON] (а.с.149). Відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю як подружжя без реєстрацію шлюбу за адресою [ADDRESS] з 11 вересня 1990 року по день смерті [PERSON] . В той же час, в уточненнях до зустрічної позовної заяви (вх. № 8410/19 від 19.04.2019 року) [PERSON] зазначила, що в 2004 році вона отримала спадщину після смерті сестри - квартиру в м. Енергодарі, яку продала та купила житловий будинок за адресою [ADDRESS] . З зазначено часу вона з [PERSON] стали проживати на два дому, як прийдеться. В день смерті спадкодавця [PERSON] перебувала у своєму будинку [ADDRESS] . Суд вважає, що зазначений Акт (без дати) не є належним доказом, який доводить обставини, які мають значення для справи і на які [PERSON] посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, оскільки одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач за зустрічним позовом - є підставою для відмови у позові. Отже, позовні вимоги за зустрічним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу є недоведеними. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлямиза адресою: [ADDRESS] , та на вклад «Пенсійний накопичувальний»SAMDN18000709667213,в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , суд приходить до наступного. [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] та відповідно до вимог статті 1269 ЦК України звернулися до Другої Нікопольської державної нотаріальної конториіз заявою про прийняття спадщини за заповітом. Державний нотаріус Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашова В.М. постановою 16.02.2018 року [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як у провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа № 182/7618/17 (провадження 2/0182/1328/2018) за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус Другої Нікопольської нотаріальної контори Балашова В.М. про визнання заповіту недійсним. Як вбачається з документів у матеріалах справи прізвище [PERSON] у заповіті від 24 березня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковой Н.В., зареєстрованому у спадковому реєстрі за №249, зазначено « [PERSON] » ( том 1, а.с.14), в той час, як у свідоцтві про смерть, лікарськом свідоцтві про смерть № 666 від 16 грудня 2016 року зазначено « [PERSON] » (том 1, а.с.13, 111). У довідці № 451 від 25.04.2017 року про місце реєстрації його прізвище також вказано як « [PERSON] » (том 1, а.с. 42 зі звороту). Згідно до п. 6 ч. 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Згідно листа ВСУ 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК громадяни мають право звернутися досуду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до вимог ч. 2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З огляду на частину 1 статті 13 ЦПК України та відповідно до вимог частини 2 статті 246 ЦПК України суд не може задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом в частині визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлямиза адресою: [ADDRESS] , та на вклад «Пенсійний накопичувальний»SAMDN18000709667213,в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] без вирішення питання про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які не були предметом зустрічного позову [PERSON] . Тому суд вважає за необхідним відмовити в позові [PERSON] . Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині витребування документів у [PERSON] суд приходить до наступного. Право кожної особи на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено нормами ст. 15 ЦК України. Якщо буде встановлено, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд ухвалює рішення про відмову у позові. Відповідно до ст. ст.11,16 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначеност.16 ЦК України. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права - є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених [PERSON] в цій частині вимог. Так як позивачам [PERSON] та [PERSON] у задоволенні позову відмовлено повністю, то не підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на їхню користь сплачений ними судовий збір, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України. Також не підлягає стягненню з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] сплачений нею судовий збір, оскільки у задоволенні її позову відмовлено, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed