Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-24 00:00:00

22.08.2023 року заявник [PERSON] звернулася до Корабельного районного суду м. Миколаєва із заявою в порядку окремого провадження в якій просила видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] ( [INFO] , адреса реєстрації: [ADDRESS]) на шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, відносно [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , а саме: - Заборонити [PERSON] наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - Заборонити [PERSON] наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця частого відвідування [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - Заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] та [PERSON] , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку, особисто і через третіх осіб. Мотивуючи заяву тим, що з 29 липня 2015 року по 15 червня 2018 року, вона - [PERSON] , перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який було розірвано на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.05.2018 року по справі № 488/235/18. За час перебування у шлюбі у сторін по справі народився спільний син [PERSON] , [INFO] , про що Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області складено відповідний актовий запис № 33 від 20.01.2017 року. Після народження сина [PERSON] , у нього було діагностовано вроджений патологічний стан - спастичний тетракарез, фокальна симптоматична епілепсія, поліморфні приступи, затримка психоречового розвитку. Майже одразу після народження дитини, заявник не проживає разом з [PERSON] та не веде спільне господарство, [PERSON] не цікавиться життям та здоров`ям сина, його розвитком та лікуванням. Після розриву відносин колишній чоловік неодноразово приїжджає до місця, де проживає заявник разом із дитиною, висловлюється нецензурною лайкою, скандалить, вчиняє хуліганські дії та ставить під загрозу життя дитини. Оскільки відносно заявника та її сина зі сторони колишнього чоловіка вчиняється психологічне насильство з постійними погрозами фізичної розправи, заявник звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, задля забезпечення її власної безпеки та безпеки дитини. В судовому засіданні заявниця просила про задоволення своєї заяви, повідомила суду про свій тяжкий психологічний стан, який спровоковано постійними погрозами та протиправними діями [PERSON] . Підкреслила, що він з`являється у її будинку та навіть у будинку її батьків без попередження, перелізає через паркан та вдирається до помешкання, бере хвору дитину на руки в стані наркотичного сп`яніння, на зауваження не реагує, а тільки лається та погрожує фізичною розправою. Також заявник повідомила суду, що настільки боїться [PERSON] , що не залишається вдома з дитиною одна та не виходить на вулицю без супроводу. Заінтересована особа - [PERSON] , повідомлений своєчасно та належним чином в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 350-5 ЦПК України, справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Заслухані в судовому засіданні свідки підтвердили факти викладені в заяві та пояснення заявника, підтвердили, що неодноразово були свідками протиправної поведінки [PERSON] , яка полягала в реальних погрозах вогнепальною зброєю та кухонним ножем заявнику та її близьким. Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, заслухавши заявника, свідків, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до наступного висновку. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства. Відповідно до ч.3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом IV «Окреме провадження» ЦПК України. Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Судом встановлено, що заявник - [PERSON] , з 29 липня 2015 року по 15 червня 2018 року, перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який було розірвано на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.05.2018 року по справі № 488/235/18. За час перебування у шлюбі у сторін по справі народився спільний син [PERSON] , [INFO] , про що Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області складено відповідний актовий запис № 33 від 20.01.2017 року. Після народження сина [PERSON] , у нього було діагностовано вроджений патологічний стан - спастичний тетракарез, фокальна симптоматична епілепсія, поліморфні приступи, затримка психоречового розвитку. Майже одразу після народження дитини, заявник не проживає разом з [PERSON] та не веде спільне господарство, [PERSON] не цікавиться життям та здоров`ям сина, його розвитком та лікуванням. Після розриву відносин колишній чоловік неодноразово приїжджає до місця, де проживає заявник разом із дитиною, висловлюється нецензурною лайкою, скандалить, вчиняє хуліганські дії та ставе під загрозу життя дитини. На сьогоднішній день [PERSON] , продовжує вчиняти відносно заявника та членів її родини психологічне насильство, що полягає у постійних погрозах, висловленням адресу заявника нецензурної лайки, що завдає їй психологічних страждань, відчуття тривоги, виснаження та страху. Також [PERSON] , періодично перебуває в установах виконання покарань та навіть звідти він постійно надсилає заявнику повідомлення та телефонує із погрозами вчинення насилля відносно неї та її родини, що завдає заявнику ще більше страждань, болі і страху за життя та здоров`я своїх близьких. Оскільки вказані дії колишнього чоловіка заявника вчиняються ним постійно вже тривалий час, є висока вірогідність продовження вчинення ним відносно заявника та дитини психологічного насильства, що призведе до тяжких наслідків, та такі ризики є реальними. Через постійній переслідування та погрози зі сторони [PERSON] , заявник була вимушена звернутись до правоохоронних органів із відповідною заявою, докази чого належні у матеріалах справи та досліджені судом, крім того, відповідні обставини підтвердили свідки, також до матеріалів справи долучено електронний носій із аудіо записами погроз від [PERSON] , відносно заявника та її родичів. Так, електронні докази є одним із доказів згідно глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України. Оскільки відносно заявника та її сина зі сторони колишнього чоловіка вчиняється психологічне насильство з постійними погрозами фізичної розправи, заявник звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, задля забезпечення її власної безпеки та безпеки дитини. З наданих суду роздруківок смс-повідомлень вбачається, що [PERSON] чинить постійно на заявника психологічний тиск, погрожує їй, маніпулює дитиною. У даній справі встановлено, що між заявником та її колишнім чоловіком існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації та агресивне поводження [PERSON] , по відношенню до заявника, дитини та родичів, поєднане з насиллям психологічного та фізичного характеру. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Європейського суду з прав людини та Верховного Суду. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Irelandv. theUK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Вiдповiдно до пунктiв 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобiгання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - дiяння (дiї або бездiяльнiсть) фiзичного, сексуального, психологiчного або економiчного насильства, що вчиняються в ciм`ї чи в межах мiсця проживання або мiж родичами, або мiж колишнiм чи теперiшнiм подружжям, або мiж iншими особами, якi спiльно проживають (проживали) однiєю сiм`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних вiдносинах чи у шлюбi мiж собою, незалежно вiд того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому мiсцi, що й постраждала особа , а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Особа, яка постраждала вiд домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якiй формi. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якiй формi. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захiд тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. У частині другій статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно частини третьої статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що, враховуючи положення Закону№ 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вище зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Вказаний закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Частиною 4 статті 350-6 ЦПК України передбачено, що рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 350-8 ЦПК України про видачу або продовження обмежувального припису суд не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомляє уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано або продовжено обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника. Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про видачу або продовження обмежувального припису. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики ЄСПЛ та Верховного Суду суд приходить до наступних висновків. Зважаючи на вимоги Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Беручи до уваги наведені обставини, встановлено факти регулярного вчинення з боку [PERSON] , по відношенню до заявника та дитини фізичного та психологічного насилля та вбачається високий рівень вірогідності його продовження чи повторного вчинення, в тому числі й з тяжким наслідками, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, показаннями свідків, аудіо записами з погрозами, тому суд вважає, що для забезпечення дієвого та ефективного захисту прав заявника, до [PERSON] необхідно застосувати обмежувальний припис. При цьому, з огляду на низку тверджень заявника, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного й

Outcome: approved