Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 220 877 (двісті двадцять тисяч вісімсот сімдесят сім) гривень 89 копійок, з яких: 196 312,00 грн. - авансовий платіж; 19 434,89 грн. - інфляційні втрати; 5 131,00 грн. - 3% річних; судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 15 червня 2020 року між ним та відповідачем - [PERSON] було досягнуто домовленості про придбання [PERSON] у [PERSON] транспортного засобу Skoda Kadiaq, після цього ним в рахунок наміру в майбутньому укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу, було передано на користь [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 196 312 (сто дев`яносто шість тисяч триста дванадцять) гривень, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою від 15 червня 2020 року. Зазначає, що згідно вищевказаної розписки, [PERSON] отримавши грошові кошти зобов`язалась передати транспортний засіб або повернути грошові кошти до 31 липня 2020 року. [PERSON] наголошує, що у зв`язку із закінченням строку передання транспортного засобу або повернення грошових коштів він неодноразово, в усній формі та в розмові по телефону нагадував [PERSON] про передання транспортного засобу або повернення заборгованої суми, але всі його нагадування залишилися без реагування. Стверджує, що у передбачений розпискою строк сторони не уклали договору купівлі-продажу визначеного транспортного засобу, тому платіж, переданий [PERSON] за розпискою є авансом та підлягає поверненню власникові в розмірі 196 312 грн. Також, позивач посилається на ст.ст. 530, 625,693 ЦК України. Таким чином, зазначає, що відповідачу нараховано: інфляційні втрати у розмірі 19 434,89 грн.; 3% річних у розмірі 5 131,00 грн. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 12 липня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 06 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, призначено справу до судового розгляду по суті. 11 листопада 2021 року до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ковальчук А.С. надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , з доказами на його обґрунтування, у якому просить відмовити останньому у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Зазначає, що між [PERSON] та [PERSON] не було домовленостей про придбання Позивачем у Відповідача транспортного засобу Skoda Kadiaq, що підтверджується: 1) відсутністю попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу; 2) відсутністю у Відповідача у власності відповідного транспортного засобу. Представник відповідача вказує, що цивільне законодавство України встановлює, що попередній договір укладається у формі основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі (п. 4 ч. 1 ст. 635 ЦК України). Оскільки до позовної заяви Позивачем не додано попереднього договору на купівлю-продаж транспортного засобу у письмовій формі, вчиненого у сервісному центрі МВС України та присутності адміністратора такого органу, або із нотаріальним посвідченням, що виключає факт наявності між Позивачем та Відповідачем домовленостей щодо придбання транспортного засобу, а також підтверджує, що жодного договору між Позивачем та Відповідачем не укладалося, у тому числі попереднього. Стверджує, що обставини, на які посилається Позивач, є недостовірними. Крім того, зазначає, що надана Позивачем розписка є нічим іншим, ніж недійсним (нікчемним) правочином, враховуючи: 1) порушення ч. 1 ст. 203 ЦК України - правова природа розписки не узгоджується із ст. 1047 ЦК України; 2) порушення ч. 1 ст. 203 ЦК України - зміст розписки є двозначним та суперечним, оскільки не підтверджує факт передачі від Позивача Відповідачу грошових коштів, адже у розписці вказано «... взяла сумму...», але аж ніяк не кошти, а також розписка містить вказівку, що спочатку, Відповідач «взяла сумму» 130 872 грн., а потім «взяла сумму» 65440 грн. Також, представник відповідача наголошує, що [PERSON] приховав від суду ту обставину, що передоплата за вищевказаний транспортний засіб передавалися ним для [PERSON] , яка на даний час перебуває у розшуку у зв`язку із наявністю в її діяннях кримінального правопорушення - шахрайство. Крім того, за відомою [PERSON] інформацією, [PERSON] отримав дійсну та достовірну розписку щодо отримання коштів за передоплату транспортного засобу, дана розписка надавалася у присутності гр. [PERSON] . Зауважує, що [PERSON] повідомляв, що по вказаній розписці частина коштів - вже повернута, отже, звернення [PERSON] до суду із вказаним позовом є нічим іншим, ніж отримання неправомірної вигоди від Відповідача. Крім того, додає, що враховуючи те, що замість Відповідача була надана дійсна розписка іншою особою, тому Відповідач у даній справі є неналежним, а вимоги, які пред`явлені до нього Позивачем, не підлягають задоволенню. Повідомляє про неможливість своєчасного надання до суду наступних документів: - матеріалів кримінального провадження, за яким здійснюється досудове розслідування щодо шахрайський дій [PERSON] , у тому числі щодо грошових коштів [PERSON] . Зазначає, що представником Відповідача направлено адвокатський запит до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, але станом на сьогоднішній день відповіді та витягу з ЄРДР не отримано, а також не отримано дозвіл на розкриття таємниці досудового розслідування; - скріншоти з мобільного телефону Відповідача, який містить переписку з Позивачем, та підтверджує, що Відповідач не брала на себе зобов`язання із передачі та продажу Позивачу транспортного засобу (автомобіля). 24 січня 2022 року до суду надійшла відповідь представника позивача, [PERSON] - адвоката Єфремова В.В., на відзив відповідача на позовну заяву, в якій з позицією сторони відповідача не погоджується, та зазначає, що 15 червня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто домовленості про придбання [PERSON] у [PERSON] транспортного засобу Skoda Kadiaq, в результаті чого Позивачем, в рахунок наміру в майбутньому укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу, було передано на користь Відповідача грошові кошти в загальній сумі 196 312 (сто дев`яносто шість тисяч триста дванадцять) грн. Факт передання грошових коштів підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою від 15 червня 2020 року. Згідно вищевказаної розписки, Відповідач отримавши грошові кошти зобов`язалась передати транспортний засіб або повернути грошові кошти до 31 липня 2020 року. У зв`язку із закінченням строку передання транспортного засобу або повернення грошових коштів Позивач неодноразово, в усній формі та в розмові по телефону, нагадував Відповідачу про передання транспортного засобу або повернення заборгованої суми, але всі його нагадування залишилися без реагування. Стверджує, що на підставі існуючих на той час довірчих відносин, сторони дійшли згоди про відсутність необхідності укладення попереднього договору та про можливість отримання [PERSON] грошових коштів, на підставі власноручно написаної та підписаної розписки. Зазначає, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Таким чиним, наголошує, що [PERSON] намагається ввести суд в оману щодо дійсних обставин виготовлення нею долученої до матерів справи розписки та створити хибну думку шляхом повідомлення неправдивої інформації про неотримання грошових коштів з метою ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов, з підстав викладених у ньому, та просили повністю задовольнити. Відповідач та її представник у судове засідання 28 серпня 2023 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, від відповідача та її представника надійшли заяви про відкладення розгляду справи, причини неявки в судове засідання, про які вони повідомили, не визнані судом поважними, у зв`язку з чим вирішено розгляд справи проводити без участі відповідача та її представника. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, 15 червня 2020 року [PERSON] власноручно була складена розписка про те, що остання отримала від [PERSON] 130 872 (сто тридцять тисяч вісімсот сімдесят дві) гривні в рахунок передоплати за автомобіль Skoda Kadiaq. Також, в розписці [PERSON] також зазначено про те, що остання взяла суму 65 440 (шістдесят п`ять тисяч чотириста сорок) гривень в якості передоплати, зобов`язалася передати автомобіль або повернути кошти в повному розмірі до 31 липня 2020 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] зазначив, що у червні 2020 року позивач спілкувався із [PERSON] та її чоловіком, вони займалися на той час продажем мобільних телефонів та інших речей, одного разу вони подзвонили та сказали, що буде їхати партія нових машин по гарній ціні, що ці машини купляють оптом, і строк поставки цих автомобілів два тижні. Вони говорили, що прийняти рішення потрібно швидко, часу на роздуми не було, враховуючи, що позивач із [PERSON] та її чоловіком вже деякий час спілкувалися, вони на той час були сусідами та між ними склалися довірливі відносини, позивач їм повірив, запитав які є машини, вони запропонували Skoda Kadiaq, яка мала ринкову вартість 37 тисяч доларів, а вони пропонували придбати її за 24 600 тисяч доларів, на що позивач погодився. Вони сказали внести 30 % передплати, тобто 7 380 доларів США. Позивач сказав, що за один раз не зможе передати 7380 доларів США, а тому домовилися, що в понеділок він передасть 20%, і ще 10 % в п`ятницю в кінці тижня. На тому і зійшлися, позивач передав кошти [PERSON] , а [PERSON] написала розписку, в якій зазначила умови, коли буде передана машина, та умови якщо машина не буде передана. Позивач вказав, що гроші передав та почав чекати, однак, ні автомобіля, ні грошей так і не дочекався, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом. У судовому засіданні 27 червня 2023 року відповідач [PERSON] пояснила суду, що під час карантину весною 2020 року її сусід по дому [PERSON] запропонував багатьом сусідам і їй також замовляти різні товари з інтернет сайту зі значною знижкою, потім [PERSON] познайомив її з [PERSON] , з якою вони разом привозили замовлені товари. Згодом [PERSON] разом з [PERSON] сказали, що можна замовити через них автомобіль також зі знижкою, і дали список авто із цінами. Вони з чоловіком вибрали автомобіль і замовили для себе та надали [PERSON] передплату 3240 доларів США. Її чоловік на той час товаришував з [PERSON] та поділився з ним новиною, про те, що вони замовити авто. [PERSON] попросив запитати у [PERSON] , чи може він теж замовити у неї авто. Відповідач запитала, на що [PERSON] сказала, що можна, [PERSON] вибрав авто з того ж списку, потім [PERSON] сказала, на який день треба внести передоплату 20 %. Домовились, що [PERSON] приїде в м. Ірпінь 15.06.2020 і вони з [PERSON] зустрінуться у неї вдома для передачі грошей. 15.06.2020 [PERSON] зателефонував їй в районі обіду та запитав чи скоро приїде [PERSON] і сказав що зараз зайде до неї. Відповідач якраз поклала своїх дітей спати та в неї була година для спілкування з [PERSON] та [PERSON] . Коли [PERSON] прийшов, вона зателефонувала [PERSON] та сказала, що [PERSON] вже прийшов та хоче передати їй гроші, на що [PERSON] сказала, що затримується. [PERSON] трохи почекав, а згодом став говорити, що поспішає, та запропонував, щоб вона взяла гроші і передала [PERSON] , на що відповідач не погодилась. [PERSON] по телефону висловила відповідачу пропозицію, щоб вони з [PERSON] створили чорновий варіант (проект) розписки, щоб [PERSON] одразу по приїзду по цьому зразку переписала б розписку зі своїми даними з метою економії часу. Відповідач погодилася написати чорновий варіант розписки, позивач їй диктував, а вона писала. Спочатку написали про передоплату 130 872 гривні - це становило 20 % від загальної ціни автомобіля, але коли вона дописала розписку, [PERSON] сказав, що хотів ще з [PERSON] домовитись, щоб внести не 20%, а 10%. І сказав їй що правильно було б порахувати скільки буде 10% і прописати цю суму. Далі він порахував і сказав писати суму 65440 гривень, що вона також написала. Далі прокинулась її дитина та почала плакати, а так як дитина була на грудному вигодовуванні і заспокоїти її вона могла лише годуванням, то сказала [PERSON] , щоб він спускався вниз і чекав [PERSON] у дворі, та відіслала його номер телефону [PERSON] . Відповідач зазначила, що коли вона вийшла до дитини, то розписка залишалася на столі, а коли повернулася в кімнату після того, як [PERSON] пішов, то розписки вже не було. Тоді вона зрозуміла, що розписку забрав [PERSON] , ніяких грошей [PERSON] їй не передавав, а розписка була необхідна лише для того, щоб [PERSON] з [PERSON] не витрачали час і по її чернетці [PERSON] мала написати розписку на отримання від [PERSON] коштів на автомобіль. Через день чи два після того [PERSON] підтвердила, що [PERSON] передав їй в той же день частину грошей, але вона не казала, скільки саме. Також, їй відомо, що [PERSON] зустрічався з [PERSON] та [PERSON] і вони передали [PERSON] справжню розписку про отримання цих грошей та між ними був укладений попередній договір купівлі-продажу. В кінці серпня стало зрозуміло, що [PERSON] обманула її та [PERSON] , і відповідач вирішила звернутися в поліцію. Через півроку [PERSON] та чоловік відповідача посварилися, і, з метою звести рахунки з чоловіком відповідача, [PERSON] звернувся до неї з позовом, щоб повернути втрачені гроші, знаючи, що вона їх не брала. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання про те, що знає, що відповідач [PERSON] , а також інші сусіди, замовляли товари через [PERSON] , прізвище не пам`ятає, свідок також замовляв через [PERSON] телефон та ноутбук. Обставини передачі коштів, які є предметом спору, та написання розписки відповідачем в червні 2020 року свідку не відомі. Свідку не відомо, щоб [PERSON] займалася продажем автомобілів. Свідку не відомо, чи [PERSON] знав [PERSON] . Всі сусіди замовляли товари у [PERSON] через [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з простроченням повернення коштів з 01 серпня 2020 року по 15 червня 2021 року позивачем нараховано 3% річних згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 5 131 (п`ять тисяч сто тридцять одна) гривня на суму 196 312 (сто дев`яносто шість тисяч триста дванадцять) гривень. Судом також досліджено розрахунок інфляційних витрат складений згідно ст. 625 ЦК України, відповідно до якого позивачем нараховано 19 434 (дев`ятнадцять тисяч чотириста тридцять чотири) гривні 89 копійок за період з серпня 2020 року по травень 2021 року. Предметом розгляду у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 220 877 (двісті двадцять тисяч вісімсот сімдесят сім) гривень 89 копійок, з яких: 196 312,00 грн. - авансовий платіж; 19 434,89 грн. - інфляційні втрати; 5 131,00 грн. - 3% річних. Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно з положеннями ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що розписка від 15 червня 2020 року була власноручно складена [PERSON] та вказаний документ містить підтвердження щодо отримання [PERSON] від [PERSON] 130 872 (сто тридцять тисяч вісімсот сімдесят дві) гривні та 65 440 (шістдесят п`ять тисяч чотириста сорок) гривень в рахунок передоплати за автомобіль Shoda Kadiaq, що в сукупності становить 196 312 (сто дев`яносто шість тисяч триста дванадцять) гривень. Згідно зі ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. За нормою ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Поняття завдатку міститься у ст. 570 ЦК України. Відповідно до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до ч.3 ст. 571 ЦК України у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Аванс - це грошова сума або інша майнова цінність, яка передається однією стороною договору другій у рахунок майбутніх платежів. На відміну від завдатку, який при не виконанні договору стороною, що дала завдаток, нею втрачається, аванс у разі порушення умов договору повертається стороні, яка його видала. Як і завдаток, аванс служить доказом укладення договору, але, на відміну від завдатку, не є способом забезпечення виконання зобов`язання. Тому будь-яка попередня плата вважається авансом, якщо в договорі немає прямої вказівки на те, що ця плата є завдатком. При належному виконанні договірного зобов`язання аванс включається в загальний рахунок остаточної плати. Аванс, як і завдаток, є доказом, який посвідчує факт наявності зобов`язання, а також зараховується в рахунок майбутніх платежів, але не може бути визнаним одним із способів забезпечення виконання зобов`язання. Сторона, яка видала аванс, має право вимагати його повернення у всіх випадках невиконання договору. З досліджених доказів встановлено, що позивач мав намір придбати автомобіль, проте ні попередній, ні основний договір з відповідачем не уклали, а тому отримані за розпискою кошти в сумі 196 312 (сто дев`яносто шість тисяч триста дванадцять) гривень є авансом. Частиною 1 статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18). Після спливу строку зазначеного в розписці (31 липня 2020 року), відповідач кошти не повернув, автомобіль позивачу не продав. Станом на дату звернення до суду з позовом, угода між сторонами не відбулась, а сума (аванс) отримана відповідачем від позивача так і не була повернута останньому. Доказів протилежного відповідачем суду не надано. Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Окрім цього, відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором. Згідно зі змістом ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В той же час, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Оскільки відповідач - [PERSON] в строк встановлений домовленістю між сторонами, а саме до 31 липня 2020 року, не виконала взятих на себе зобов`язань щодо передачі транспортного засобу та в свою чергу, сплаченого позивачем авансу не повернула, а відтак вважається такою, що прострочила виконання зобов`язання. Позивачем в позовній заяві завлено вимогу про стягнення з відповідача як основної суми коштів, інфляційних витрат так і трьох відсотків річних. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем в якості доказів надано суду належний розрахунок відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК України. Натомість відповідачем не надано суду жодного доказу чи спростування обрахунків позивача щодо нарахування заборгованості. Відповідно до відносин, що склалися між сторонами, убачається, що між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто усної домовленості щодо купівлі-продажу автомобіля. З огляду на вказане, суд доходить переконання, що позивач у рахунок попередньої оплати вартості автомобіля передав відповідачу кошти у розмірі 196 312 (сто дев`яносто шість тисяч триста дванадцять) гривень, як авансовий платіж в рахунок сплати вартості автомобіля, однак договір купівлі-продажу автомобіля не був укладений, отримані грошові кошти не повернуті. Таким чином, у зв`язку з порушенням відповідачем виконання взятих на себе зобов`язань за розпискою з неї на користь позивача підлягає стягненню внесений позивачем аванс у розмірі 196 312 (сто дев`яносто шість тисяч триста дванадцять) гривень. Вирішуючи позов у частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов таких висновків. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22.09.2020 року по справі № 918/631/19 сформувала наступну правову позицію, що підлягає застосуванню судом до цих правовідносин в силу ст. 263 ЦПК України. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу. В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, у зв`язку з порушенням останньою грошового зобов`язання. Відтак, відповідно до проведених судом розрахунків з відповідача на користь позивача за період з 01 серпня 2020 року по 15 червня 2021 року підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 19 434 (дев`ятнадцять тисяч чотириста тридцять чотири) гривні 89 копійок та 3% річних в сумі 5 131 (п`ять тисяч сто тридцять одна) гривня. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доводи відповідача [PERSON] про те, що гроші від позивача [PERSON] вона не отримувала, спростовуються написаною нею розпискою від 15 червня 2020 року. При цьому, відповідачем [PERSON] не наведено логічних та переконливих аргументів про те, чому вона внесла свої персональні дані та поставила свій підпис у розписці про отримання грошових коштів від 15 червня 2020 року, які, за її словами, вона не отримувала. Також, судом було перевірено посилання відповідача та її представника про наявність грошових зобов`язань у [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON] , що стало підставою для звернення [PERSON] із позовом до вказаних осіб у справах №367/656/23 та №367/3849/23, та встановлено, що позивач [PERSON] звернувся у вказаних справах із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів на підставі розписки від 12.10.2020, предметом цієї розписки є грошові кошти в розмірі 110 000 доларів США. Таким чином, судом не встановлено будь-якого зв`язку у предметі чи підставах позову між даною справою та справами №367/656/23 та №367/3849/23. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позову [PERSON] . В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved