Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить стягувати з відповідача на її користь кошти на утримання неповнолітніх (малолітніх) дітей, а саме сина, [PERSON] , [INFO] , та дочки, [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 3000,00 (три тисячі) гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який в подальшому розірваний рішенням Жовківського районного суду Львівської області. У них із відповідачем є двоє спільних на даний момент малолітніх дітей, а саме син, [PERSON] , [INFO] , та дочка, [PERSON] , [INFO] . Крім того в них є спільна вже повнолітня дитина, дочка, [PERSON] , [INFO] . Діти зареєстровані разом з нею за адресою: [ADDRESS] (до зміни адміністративно-територіального устрою- Жовківський) район, Львівська область, знаходяться на її утриманні, оскільки відповідач тривалий час, а саме більше одного року не проживає разом з ними, так як виїхав за межі України, а саме в Республіку Польща. Він лише мінливо, в незначному розмірі надає кошти на утримання їх спільних дітей, а саме за останні 6 (шість) місяців надав лише сумарно 8000,00 (вісім тисяч) гривень на утримання двох дітей, що в розрахунку на місяць на одну дитину становить 666,00 гривень. Таким чином, відповідач не забезпечує потреби сина, [PERSON] , та дочки, [PERSON] , на достатньому рівні. Раніше відповідач також мінливо в незначному розмірі брав участь як батько в утриманні їх дітей. Вказує, що [INFO] у неї народилася ще одна дитина, син, [PERSON] , однак вона не перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку, а працює вчителем англійської мови в Замківському закладі загальної середньої освіти I-III ступенів Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області. Необхідність працевлаштування, а не перебування в декретній відпустці як раз і зумовлена необхідністю утримувати дітей, в тому числі і двох спільних малолітніх дітей із відповідачем, оскільки лише вона забезпечує потреби дітей на тому рівні, який дозволяє її заробіток. В той же час вона не має можливості самостійно утримувати спільних із відповідачем дітей, забезпечувати всі їх потреби. Стверджує, що вона не зверталася упродовж тривалого часу з позовом до відповідача про стягнення аліментів на дітей, оскільки надіялася, що відповідач добровільно буде брати участь в утриманні сина та дочки на достатньому рівні, забезпеченні їх добробуту, розвитку здібностей та знань. Так як [PERSON] надає кошти на утримання їх спільних дітей мінливо та в незначному розмірі, а їй одній важко забезпечувати належний рівень життя дітям за рахунок тих коштів, які вона заробляє, а також за рахунок коштів в мізерному розмірі, які надає відповідач, а тому вважає, що батько дітей, тобто відповідач у справі, який є особою молодого віку, працездатним, фактично не має жодних перешкод по стану здоров`я до праці, на скільки їй відомо, не має утриманні інших власних дітей, непрацездатних осіб, працює за межами України, а саме в Республіці Польща, де заробітні плати значно є більшими ніж в Україні, може і повинен сплачувати аліменти в сумі по 3000,00 грн. на кожну дитину щомісячно. Такий розмір аліментів зумовлений тим, що діти швидко ростуть, потребують постійної купівлі нового одягу та взуття, забезпечення продуктами харчування, ціни на які досягли європейських, купівлі лікарських засобів при захворюваннях, таких як ГРВ, нежить, кашель тощо. В будинку необхідно підтримувати певний температурний режим, щоб діти не хворіли, в неї є витрати на оплату комунальних послуг, які використовуються в тому числі і в інтересах та потребах спільних із відповідачем дітей. Діти потребують відвідування ігрових кімнат, інших місць проведення дозвілля для саморозвитку. Всі ці потреби, які є фактично життєвонеобхідними для дітей, викликають значні витрати. Вказує, що відповідачу на праві спільної сумісної власності разом з нею належить житловий будинок [ADDRESS] , та земельна ділянка, кадастровий номер 4622783800:01:001:0011 за цією ж адресою, та автомобіль «Opel Sintra», номерний знак [NUMBER] . Як наслідок просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 20.06.2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі у спрощеному позовному провадженні, розгляд справи було призначено на 04 липня 2023 року о 09 год. 50 хв. Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 04 липня 2023 року відкладено розгляд справи нв 10 серпя 2023 року о 14 год. 00 хв., постановлено виклик відповідача у даній справі здійснювати через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином. Однак, подала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином в тому числі шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд бере до уваги, що від відповідача до та під час розгляду справи на адресу суду не надходило жодних клопотань, заяв, в тому числі про відкладення розгляду справи, відзиву на позовну заяву, заперечень. А тому, суд приходить до висновку, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, правом подання відзиву, як наслідок правом подання доказів на спростування позовних вимог не скористався. Ч. 1 ст. 280 ЦПК України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Так як відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився повторно в судове засідання без повідомлення причин, що згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі позивача, зважаючи на подану нею заяву про розгляд справи у її відсутності та без участі відповідача й про постановлення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки всі учасники в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Позивач [PERSON] , 05.06.1999 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у Виконавчому комітеті Замківської сільської ради Жовківського району Львівської області, актовий запис № 4. Однак рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 16.03.2022 року у справі № 444/236/22, провадження № 2/444/394/2022, яке набрало законної сили 16.04.2022 року, даний шлюб розірвано. У сторін є двоє спільних на даний момент малолітніх дітей, а саме син, [PERSON] , [INFO] , що свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане Замківською сільською радою Жовківського району Львівської області 17.09.2012 року, та дочка, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане Замківською сільською радою Жовківського району Львівської області 05.08.2014 року. Батьком дітей є відповідач. Крім того суд враховує, що у сторін є спільна вже повнолітня дитина, дочка, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] , яке видане Виконавчим комітетом Замківської сільської ради Жовківського району Львівської області 20.09.1999 року. Спільні малолітні діти сторін, а саме [PERSON] , 2012 року народження та [PERSON] , 2014 року народження, зареєстровані разом з [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (до зміни адміністративно-територіального устрою- Жовківський) район, Львівська область, та знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідкою № 501, яка видана 06.06.2023 року виконкомом Добросинсько-Магерівської сільської ради Замківського старостинського округу № 2. Як стверджує позивач у позовній заяві, діти фактично перебувають на її утриманні, відповідач тривалий час, а саме більше одного року не проживає разом з ними, оскільки виїхав за межі України, а саме в Республіку Польща. Він лише мінливо, в незначному розмірі надає кошти на утримання їх спільних дітей, а саме за останні 6 (шість) місяців надав лише сумарно 8000,00 (вісім тисяч) гривень на утримання двох дітей, що в розрахунку на місяць на одну дитину становить 666,00 гривень. Доказів на спростування наведеного відповідачем на адресу суду не надано. А тому суд приходить до висновку, що відповідач не забезпечує потреби сина, [PERSON] , та дочки, [PERSON] , на достатньому рівні. В той же час суд враховує, що дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим ніж прожитковий мінімум. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видане Виконавчим комітетом Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівського району Львівської області 27.04.2021 року, вбачається, що у [INFO] народився [PERSON] . Однак суд бере до уваги, що у позовній заяві позивач не зазначає, що це їх спільна з відповідачем дитина, не ставить вимог про стягнення аліментів на дану дитину, а тому суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. А тому відповідач зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи те, що спільні діти позивача та відповідача проживають разом з матір`ю, батько дітей, відповідач у справі, надає кошти на утримання дітей мінливо та в незначному розмірі, доказів протилежного ним на адресу суду не надано, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача коштів на утримання дітей (аліментів). Згідно ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2, 3 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів судом враховується не тільки заробітна плата платника аліментів, але й інші види доходів, перелік яких наведений у постанові КМ України від 26 лютого 1993 р. №146 "Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб". Серед таких доходів, зокрема, основна заробітна плата, усі види доплат і надбавок до неї, премії та винагороди, допомога по безробіттю, пенсія, стипендія, доходи від підприємницької діяльності тощо. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої в Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 СК України. З положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ, частин 7, 8 Сімейного кодексу України вбачається, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. Судом встановлено, що відповідач є ще особою молодого віку, доказів його непрацездатності, перебування на його утриманні інших осіб, в тому числі і непрацездатних, матеріали справи не містять. Також з`ясовано, що відповідачу на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 266393285 від 19.07.2021 року, та земельна ділянка, кадастровий номер 4622783800:01:001:0011 за цією ж адресою, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 117605284 від 19.03.2018 року, а також автомобіль «Opel Sintra», номерний знак [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . При цьому суд бере до уваги те, що право власності на зазначене майно зареєстроване за відповідачем під час його перебування у шлюбі із позивачем. Враховуючи вимоги ст. 182 Сімейного Кодексу України, те, що діти сторін проживають разом з позивачем, знаходяться фактично на її утриманні, оскільки відповідач мінливо та в незначному розмірі надає кошти на утримання сина та дочки, в недостатньому розмірі цікавиться їх потребами, обов`язок відповідача, батька дітей утримувати їх, беручи до уваги насамперед інтереси дітей, зумовлені їх розвитком, зважаючи на те, що [PERSON] , [INFO] , та дочка, [PERSON] , [INFO] , потребують значних коштів на їх утримання щомісячно, а відповідач [PERSON] є особою молодого віку, працездатним, як стверджує позивача та що не спростовано відповідачем, працює у Республіці Польща, де заробітні плати є значно більшими ніж в Україні, середня заробітна плата становить близько 50000,00 грн., не має на утриманні інших осіб, в тому числі непрацездатних, являється співвласником житлового будинку, земельної ділянки та транспортного засобу, а тому суд приходить до висновку про стягнення із відповідача коштів на утримання його дітей (аліментів) для забезпечення з його сторони синові та дочці належного рівня життя для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Суд бере до уваги, що діти швидко ростуть, потребують постійної купівлі нового одягу та взуття, забезпечення продуктами харчування, ціни на які досягли європейських, купівлі лікарських засобів при захворюваннях, таких як ГРВ, нежить, кашель тощо. В будинку необхідно підтримувати певний температурний режим, щоб діти не хворіли, відповідно є витрати на оплату комунальних послуг, які використовуються в тому числі і в інтересах та потребах дітей. Діти потребують відвідування ігрових кімнат, інших місць проведення дозвілля, для саморозвитку. Всі ці потреби, які є фактично життєвонеобхідними для дітей, викликають значні витрати. Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з сторони як матері, з якою проживають діти, які перебувають на її утриманні, забезпечення освіти, гармонійного розвитку, медичного догляду та відпочинку дітей є загальновідомими та не потребують доказуванню. А тому беручи до уваги значні потреби дітей, про які зазначено вище, майновий стан відповідача, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження того, що [PERSON] має на утриманні непрацездатних осіб, інших дітей, у нього є перешкоди по стану здоров`я до праці, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на утримання дітей аліментів в сумі по 3000,00 гривень на кожну дитину щомісячно з подальшою щорічною індексацією відповідно до закону. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що аліменти в такому розмірі жодним чином не обмежать та не порушать прав відповідача, водночас такий розмір аліментів надасть можливість забезпечувати добробут синові та дочці зі сторони батька. В той же час відповідачем не доведено жодними доказами, що стягнення аліментів в розмірі по 3000,00 грн. на кожну дитину буде порушувати його права та можливість забезпечення власних мінімально необхідних потреб, також відповідачем не доведено, що його заробіток, дохід не дає можливість йому сплачувати аліменти на утримання дітей у визначеному судом розмірі. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. А тому суд, виходячи із норми ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, приходить до висновку, що аліменти із відповідача на утримання дитини підлягають стягненню саме із дня пред`явлення позову, яким є 16.06.2023 року, що підтверджується штампом на позовній заяві (аркуш справи № 1). Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так як позивач звільнена від сплати судового збору, її позовні вимоги задоволені, суд приходить до висновку, що з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі та

Outcome: approved