Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

У грудні 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення пені, інфляційних збитків і трьох відсотків річних. В обґрунтування заявленого позову [PERSON] посилається на те, що 23.03.2019 близько 09:00 год., у м. Львові на проспекті Свободи, 6, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Transporter», номерний знак [NUMBER] , допустив зіткнення із транспортним засобом марки «Opel Astra», номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] . На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Volkswagen Transporter», номерний знак [NUMBER] , була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АМ/293299 у ТДВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ». Постановою Франківського районного суду м. Львова від 22.04.2019 (справа № №465/1703/19), [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Листом №12/2121 від 24.06.2019 ТДВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» відмовило у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Не погоджуючись із відмовою у виплаті страхового відшкодування, позивач звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою про стягнення із відповідача страхового відшкодування. 28.12.2021 рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/5186/19, вирішено стягнути з ТДВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» на користь [PERSON] 31546,60 грн, з яких 27801,18 грн страхового відшкодування, 1500,00 грн. витрат за виготовлення звіту про оцінку автомобіля, 2 064, 90 грн пені та 180,52 грн. 3% річних. Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04.01.2022 вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 4 566 грн понесених судових витрат на правову допомогу. Постановою Львівського апеляційного суду від 28.06.2022 рішення Франківського районного суду м. Львова від 28.12.2021 та додаткове рішення від 04.01.2022 залишено без змін. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦГІК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання рішення Франківського районного суду м. Львова та постанови Львівського апеляційного суду у справі № 465/5186/19, ТДВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» 14.07.2022 сплачено на користь позивача 7 554, 93 грн., 15.07.2022 на користь позивача проведено виплату у розмірі 29 276,18 грн. Отже, позивач просить про стягнення пені та 3% річних в період з 24.06.2019 (дата прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування) по 10.09.2019 (дата подання позовної заяви до Франківського районного суду м. Львова). Зважаючи на те, що рішення про стягнення страхового відшкодування, в тому числі штрафних санкцій було виконано ТДВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» 13.07.2022, за період з 2019 року по 2022 року у позивача виникло право на відшкодування штрафних санкцій. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.05.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрошенокго позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві відповідач наголошує, що позовна вимога стосовно стягнення пені подана з пропуском установленого строку, відтак підлягає відмові у задоволенні на підставі цієї обставини. Стосовно інших позовних вимог відповідач посилається на те що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією РФ в Україні оголошено воєнний стан. Відповідно до листа від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила факт форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): військову агресію Російської Федерації, і зазначені обставини до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язкам, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших актів і виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин. Відтак, відповідно до ст. 617 ЦК що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Отже наявність обставин непереборної сили, є підставою звільнення відповідача від обов`язку зі сплати штрафних санкцій. Судом встановлено, що 23.03.2019 близько 09:00 год., у м. Львові на проспекті Свободи, 6, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Transporter», номерний знак [NUMBER] , допустив зіткнення із транспортним засобом марки «Opel Astra», номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] . На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Volkswagen Transporter», номерний знак [NUMBER] , була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АМ/293299 у ТДВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ». 25.03.2019 позивач звернувся до відповідача із повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування. Сума страхового відшкодування у відповідності до звіту про оцінку автомобіля №1197/19 транспортного засобу марки «Opel Astra», номерний знак [NUMBER] , складає 27801,18 грн. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 22.04.2019 (справа № №465/1703/19), [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Листом №12/2121 від 24.06.2019 ТДВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» відмовило у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Не погоджуючись із відмовою у виплаті страхового відшкодування, позивач звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою про стягнення із відповідача страхового відшкодування. 28.12.2021 рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі № 465/5186/19, вирішено стягнути з ТДВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» на користь [PERSON] 31546,60 грн, з яких 27801,18 грн страхового відшкодування, 1500 грн. витрат за виготовлення звіту про оцінку автомобіля, 2 064,90 грн пені та 180, 52 грн 3% річних. Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04.01.2022 вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 4 566 грн понесених судових витрат на правову допомогу. Постановою Львівського апеляційного суду від 28.06.2022 рішення Франківського районного суду м. Львова від 28.12.2021 та додаткове рішення від 04.01.2022 залишено без змін. На виконання рішення Франківського районного суду м. Львова та постанови Львівського апеляційного суду у справі № 465/5186/19, ТДВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» 14.07.2022 сплачено на користь позивача 7 554, 93 грн., 15.07.2022 на користь позивача проведено виплату у розмірі 29 276,18 грн. Під час подання позовної заяви про стягнення штрафних санкцій, позивачем здійснювався обрахунок пені та 3% річних в період з 24.06.2019 (дата прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування) по 10.09.2019 (дата подання позовної заяви до Франківського районного суду м. Львова). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно частини 5 цієї ж статті особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Згідно п. 36.2. ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийнятими рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. За змістом ст.12, 22, 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.9 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (страхове відшкодування). Різновидом шкоди, завданої майну, є шкода, пов`язана із пошкодженням транспортного засобу. Згідно ст.35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (подається причетним до ДТП водієм в письмовій формі невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП) подає страховику заяву про страхове відшкодування та долучає до неї визначені законом документи. В свою чергу, страховик, за умови настання страхового випадку, подання йому повного пакету документів та повідомлення про ДТП із дотриманням вимогу закону, протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється шляхом безготівкового розрахунку. Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Згідно ст.1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є в тому числі діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Положеннями ст.1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної особи бути страхувальником майна або відповідальності перед іншими особами. Відповідно до ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. За змістом ст.17 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.981 ЦК України договір обов`язкового страхування, яким особа страхує свою цивільно-правову відповідальність, укладається у письмові формі, зокрема, шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва поліса. Відповідно до ст. 3, 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 979, 980 ЦК України передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників (страхувальників) наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Окрім того, нормою ст.36 п.36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. В ч. 1 ст. 612 ЦК України вказано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже ризик щодо невиконання відповідачем обов`язку про надання суду доказів та спростування доводів та розрахунків позивача процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. Позивачем до позовної заяви додано розрахунки 3% річних, пені та інфляційних втрат, який стороною відповідача жодним чином не оспорені та не спростовані. Оскільки відповідач не виплатив позивачу страхове відшкодування у строк, визначений п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, позов обґрунтовано належними правовими підставами, з відповідача на користь позивача слід стягнути 18 825, 43 грн. з яких: 6 064, 47 грн. пені, 10 393, 67 грн. інфляційних втрат та 3% річних - 2 367, 29 грн. Щодо доводу відповідача, зазначеного у відзиві, про застосування позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення пені, суд зазначає наступне. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди, тобто це зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду, це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 21.11.2023 у справі № 910/3658/23, в якій суд касаційної інстанції погодився з нарахуванням відсотків річних та інфляційних втрат на суму основного боргу, стягнуту рішенням суду у справі № 910/16330/21 (у спорі між тими ж сторонами), за період, у тому числі, до ухвалення вказаного рішення в іншій справі. Крім того, згідно п.п. 12, 19 «ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦК України: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину; у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Тому позивачем не пропущений строк позовної давності при зверненні до суду із позовом про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасну сплату регламентної виплати . У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня у справі № 761/6406/16-ц встановив, що у разі простроченої страхової виплати зі страхової компанії стягується, окрім самої виплати, 3% річних за весь період прострочення, а також пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Отже заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню. Доводи відповідача про застосування положень ст. 617 ЦК України колегія суддів відхиляє з огляду на таке. За чинним законодавством особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (ст. 617 ЦК України). Стаття 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачає, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, зокрема загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, запровадження комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, захоплення підприємств. Також передбачається, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами шляхом видання відповідних сертифікатів. Разом з тим, саме собою існування форс-мажорних обставин не є підставою для звільнення особи від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань. Верховний Суд в постанові від 25 січня 2022 року у справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. При цьому той факт, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що їх наявність може бути засвідчена відповідним компетентним органом. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку. Відтак, посилаючись на форс-мажор як на підставу для звільнення від відповідальності, зацікавленій стороні потрібно довести, як саме проявився форс-мажор у конкретному зобов`язанні. Разом з тим, скаржником такого не доведено, натомість одного лише абстрактного посилання на наявність форс-мажору недостатньо. При цьому , загальний лист ТПП від 28.02.2022 не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання (а доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим). Щодо розподілу судових витрат, слід вказати наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, підстав для звільнення відповідача від стягнення судового збору судом не встановлено, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 1073, 60 грн. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved