Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за грошовим зобов`язаннам за період з 04.04.2017 по 03.04.2023 в сумі 145771,15 гривень, що складається із трьох процентів річних від простроченої суми - 25347,78 гривень та інфляційних втрат - 120423,37 гривень, а також витрати зі сплати судового збору. В обгрунтування позову зазначено, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/7201/73/109152 від 04.05.2007, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 14 000 (чотирнадцять тисяч доларів США.) Відповідач взяв на себе зобов`язання погашати заборгованість по кредитному договору щомісячно. Кредит був наданий, однак відповідач зобов`язання не виконав належним чином, тому Банк звернувся до суду із позовом для стягнення заборгованості, яка становила 140 821,00 грн. У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, судовим наказом Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 29.04.2009 року по справі № 2-н-73/09 стягнуто з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 140 821,00 гривень. ТОВ «ФК «Профіт Капітал» є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/7201/73/109152 від 04.05.2007 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . Оскільки судовий наказ не виконано, позивач звернувся до суду із даним позовом. Крім того, позивач зазначив, що оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARA-CoV-2» установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин, дія якого продовжена і по сьогоднішній день, тому обраховувати строк позовної давності слід від дати набрання законної сили Законом України №540-ІХ від 30.03.2020 року - останніми трьома роками, які передували 03.04.2020 року (включно). Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 12.04.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі. Позов просить задовольнити, у разі неявки відповідача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України». Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/7201/73/109152 від 04.05.2007, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 14 000 (чотирнадцять тисяч доларів США.) У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, судовим наказом Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 29.04.2009 року по справі № 2-Н-73/09 стягнуто з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 140 821,00 гривень. 28.09.2016 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір відступлення права вимоги №114/251, право вимоги зокрема і за кредитним договором № 014/7201/73/109152 від 04.05.2007 перейшло до ПАТ «Вектор Банк». 28.09.2016 між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» укладено договір відступлення права вимоги №114/251, відповідно якого право вимоги за кредитним договором №014/7201/73/109152 від 04.05.2007 перейшло від ПАТ «Вектор Банк» до ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал». Таким чином, ТОВ «ФК «Профіт Капітал» є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/7201/73/109152 від 04.05.2007 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . Постановою старшого державного виконавця Хорошівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) відкрито виконавче провадження №62123456 щодо виконання судового наказу Володарсько-Волинського районного суду житомирської області №2-н-73/09 від 06.11.2014. Стагувачем у даному виконавчому провадженні є ТОВ «ФК «Профіт Капітал». 28.03.2023 постановою державного виконавця у виконавчому провадженні №62123456 накладено арешт на рахунки боржника - [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зобов`язання виникають із підстав, передбаченихстаттею 11 ЦК України, зокрема із договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з положеннями ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставістатті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно достатті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. З огляду на те, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, первісний кредитор звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом. З ухваленням судом у 2009 році судового наказу про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором в сумі 140821,00 грн зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та фактичного виконання ним грошового зобов`язання не відбулось. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що відповідачем заборгованість не погашена. Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення виконання зобов`язання. Згідно розрахунку, що наданий позивачем на підтвердження суми заборгованості, період прострочення грошового зобов`язання за рішенням суду становить 2191 дні (з 04.04.2017 року до 03.04.2023 року) для 3% річних, а також період з квітня 2017 року по квітень 2023 року для інфляційних втрат. Розмір 3% річних складає 25347,78 грн, інфляційні втрати складають 120423,37 грн, а всього - 145771,15 гривень. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України). Згідно з ч.1ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Разом з тим, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) був встановлений в Україні з 12.03.2020 року). Відповідачем до суду не подано заяви про застосування строків позовної давності. Також суд зазначає, що з 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено. Вимоги позивача про застосування ст.625 ЦК України заявлені в тому числі за період, який стосується періоду дії в країні воєнного стану. Отже, 3 % річних, починаючи з 24 лютого 2022 року, та інфляційні втрати, починаючи з березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, не підлягають стягненню з позичальника на користь позикодавця. З урахування наведеного вище, суд приходить до висновку, що 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційні втрати можуть бути стягнуті саме за період з 04.04.2017 по 23.02.2022. Розрахунок інфляційних нарахувань за період 04.04.2017 року до 23.02.2022 року складає: 140 821,00 x 1.48492355 - 140 821,00 = 68 287,42 грн; індекс інфляції за весь період = 1.48492355 (квітень 2017 року - 100.9%, травень 2017 року - 101.3%, червень 2017 року - 101.6%, липень 2017 року - 100.2%, серпень 2017 року - 99.9%, вересень 2017 року - 102%, жовтень 2017 року - 101.2%, листопад 2017 року - 100.9%, грудень 2017 року - 101%, січень 2018 року - 101.5%, лютий 2018 року - 100.9%, березень 2018 року - 101.1%, квітень 2018 року - 100.8%, травень 2018 року - 100%, червень 2018 року - 100%, липень 2018 року - 99.3%, серпень 2018 року - 100%, вересень 2018 року - 101.9%, жовтень 2018 року - 101.7%, листопад 2018 року - 101.4%, грудень 2018 року - 100.8%, січень 2019 року - 101%, лютий 2019 року - 100.5%, березень 2019 року - 100.9%, квітень 2019 року - 101%, травень 2019 року - 100.7%, червень 2019 року - 99.5%, липень 2019 року - 99.4%, серпень 2019 року - 99.7%, вересень 2019 року - 100.7%, жовтень 2019 року - 100.7%, листопад 2019 року - 100.1%, грудень 2019 року - 99.8%, січень 2020 року - 100.2%, лютий 2020 року - 99.7%, березень 2020 року - 100.8%, квітень 2020 року - 100.8%, травень 2020 року - 100.3%, червень 2020 року - 100.2%, липень 2020 року - 99.4%, серпень 2020 року - 99.8%, вересень 2020 року - 100.5%, жовтень 2020 року - 101%, листопад 2020 року - 101.3%, грудень 2020 року - 100.9%, січень 2021 року - 101.3%, лютий 2021 року - 101%, березень 2021 року - 101.7%, квітень 2021 року - 100.7%, травень 2021 року - 101.3%, червень 2021 року - 100.2%, липень 2021 року - 100.1%, серпень 2021 року - 99.8%, вересень 2021 року - 101.2%, жовтень 2021 року - 100.9%, листопад 2021 року - 100.8%, грудень 2021 року - 100.6%, січень 2022 року - 101.3%, лютий 2022 року - 101.6%). Крім того, за період з 04.04.2017 року по 23.02.2022 року нараховуються 3% річних в розмірі 20671,75 грн.; розрахунок 3% річних: 11 597,48 грн (140 821,00 x 3 % x 1002 : 365 : 100, період з 04/04/2017 до 31/12/2019) + 4 224,63 грн (140 821,00 x 3 % x 366 : 366 : 100, період з 01/01/2020 до 31/12/2020) + 4 849,64 грн (140 821,00 x 3 % x 419 : 365 : 100, період з 01/01/2021 до 23/02/2022) = 20671,75 грн. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача заборгованості за грошовим зобов`язанням за період з 04.04.2017 по 23.02.2022, а саме: 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 20671,75 гривень, інфляційних втрат у розмірі 68 287,42 гривень. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача стягується судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог - в розмірі 1637,77 гривень.

Outcome: partial