Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-10 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. 27.06.2023\~року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» про визнання незаконним звільнення, поновлення на посаді та стягнення грошової суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якою просить: 1) поновити йому строк на звернення до суду з даним позовом; 2) визнати незаконним його звільнення з посади лікаря-терапевта медичної частини № 21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області за основною посадою та за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді фельдшера цієї ж медичної частини з 17 грудня 2018 року та скасувати наказ від 17.12.2018 року № 10/к-тр; 3) поновити його на посаді лікаря-терапевта медичної частини № 21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально- виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській областях за основною посадою та за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді фельдшера цієї ж медичної частини; 4) стягнути з Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» (код ЄДРПОУ 41713679) на його користь грошову суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.12.2018 року по 01.09.2021 року. Позовні вимоги обґрунтував тим, що він працював на посаді лікаря-терапевта медичної частини № 21 Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області за основною посадою та за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді фельдшера цієї ж медичної частини. Наказом Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області від 17 грудня 2018 року № 10/к-тр його було звільнено за\~статтею 43-1 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним і безпідставним, оскільки відповідачем не дотримано процедури звільнення, не зазначено конкретної підстави звільнення та порушено гарантії трудового законодавства - звільнено у період тимчасової непрацездатності. 25.04.2019 [PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Філії Державної установи «Центр Охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення особи на роботу та стягнення грошової суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 07.07.2020 року Суворовським районним судом м. Одеси прийнято рішення по справі № 523/7006/19, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено. 17 червня 2021 року Одеським апеляційним судом прийнято постанову по справі № 523/7006/19, якою: апеляційну скаргу представника Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області Прилепського Івана Анатолійовича залишено без задоволення; рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020року залишено без змін». 01.09.2021 року філією Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально- виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській областях було прийнято наказ № 48/к-тр «Про кадрові питання», яким на виконання рішень по справі № 523/7006/19 поновлено його на посаді. 01.06.2022 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду прийнято постанову по справі № 523/7006/19, якою: касаційну скаргу Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально- виконавчої служби України» задоволено; рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року скасовано; провадження у справі закрито. Підставою скасування та закриття провадження стали обставини того, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною - дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору. Постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.06.2022 року по справі № 523/7006/19, [PERSON] було отримано 15.06.2022 року, що підтверджується відомостями з сайту Укрпошта. Не зважаючи на виконання філією рішення Суворовського районного суду м. Одеси по справі 523/7006/19 та прийнятий ними наказ № 48/к-тр «Про кадрові питання», яким поновлено його на посаді та доручено виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, середній заробіток за час вимушеного прогулу йому так і не було виплачено. 05.12.2022 року представник відповідача Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» Брега Т.М., згідно ст. 178 ЦПК України, подала до суду відзив на позову заяву, яким позов не\~визнала, вважає\~позовні вимоги\~необґрунтованими та\~безпідставними,просила у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом відмовити, а також відмовити у задоволенні позову. Обґрунтувала відзив наступним: відсутні підстави для поновлення строку звернення до суду, оскільки незалежно від того яка була судова практика на момент першого звернення з позовом до суду (25.04.2019), завжди були норми матеріального і процесуального права, які чітко вказували, що відокремлені підрозділи юридичної особи (філії) не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Крім того, на момент звернення (25.04.2019) суд залучав як співвідповідача юридичну особу чи здійснював заміну неналежного відповідача тільки за клопотанням позивача в порядку ст. 51 ЦПК України, а не з власної ініціативи як стверджує позивач. Враховуючи наведене, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до суду з відповідним позовом, а також того що об`єктивно існували непереборні обставини, які не залежали від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Юридична необізнаність і невірне трактування норм права, відсутність чіткого законодавчого врегулювання певних питань не є поважною причиною для пропуску строку на звернення до суду. 13.03.2023 року представник відповідача Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» Брега Т.М. подала до суду додаткові пояснення по справі. Зазначила, що позивач звільнився з посади лікаря-терапевта Одеської міської медичної частини №21 філії ЦОЗ ДКВС України в миколаївській та Одеській областях, відповідно до ст. 36 п.1 КЗпП України (за угодою сторін), про що видано відповідний наказ від 24.03.2022 №23/к-тр «Про кадрові питання». Вказане підтверджує, що даний позов подано безпідставно на дату його подання чи підписання (27.06.2022) та з пропуском строку позовної давності. 13.03.2023 року представник відповідача Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» Брега Т.М. подала до суду заяву про застосування строку\~позовної давності\~в якій\~зазначила,\~що станом\~на момент\~подання позивачем\~позовної заяви до Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України», минув строк позовної давності встановлений законом, також минуло право поновлення такого строку, в розумінні ст. 234 КЗпП України, адже минуло 3 роки з моменту коли позивач дізнався про порушене право. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 липня 2022 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Протягом розгляду справи, судові засідання відкладались: за клопотанням позивача про відкладення розгляду справи; у зв`язку із відсутністю світла в суді; у зв`язку із повітряною тривогою; у зв`язку із відсутністю доказів повідомлення сторін по справі. ІІІ. Позиції сторін. У судове\~засідання позивач [PERSON] \~та його представник адвокат Дмітрієв Р.Б. не з`явилися, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Адвокат Дмітрієв Р.Б. подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, просив позов задовольнити. Представник відповідача Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» Брега Т.М. до судового засідання не з`явилась, була повідомлена про дат, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки на електрону пошту, у відзиві просила розглянути справу за її відсутності. Фіксування судового засідання не здійснювалось технічним записом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням,\~дійшов висновку,\~що позовна\~заява підлягає\~ частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області від 09.08.2018 року № 191/к-тр [PERSON] був прийнятий на посаду лікаря-терапевта медичної частини № 21 філії Центру охорони здоров`я філії Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області. 03.12.2018 року\~наказом\~філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області № 5-ОД було притягнуто [PERSON] до дисциплінарної відповідальності оголошено догану в зв`язку з несумлінним виконанням посадових обов`язків. 05.12.2018 року Прокуратура Одеської області направила начальнику філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області вказівку про усунення порушень вимог ЗУ «Про попереднє ув`язнення» та «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», зокрема, в частині дотримання вимог організації медичного забезпечення в державних установах «Одеський слідчий ізолятор» та «Ізмаїльський слідчий ізолятор». 17.12.2018 року наказом\~філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області № 6-ОД було притягнуто [PERSON] до дисциплінарної відповідальності оголошено догану в зв`язку з неналежним виконанням своїх посадових обов`язків, в тому числі, на підставі вказівки Прокуратури Одеської області від 05.12.2018 року щодо додержання вимог кримінально-виконавчого законодавства щодо організації медичного забезпечення в державних установах «Одеський слідчий ізолятор» та «Ізмаїльський слідчий ізолятор». Наказом від 17.12.2018 року № 10/к-тр позивач був звільнений за статтею 43-1 КЗпП України з посади лікаря-терапевта медичної частини № 21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області за основною посадою та за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді фельдшера цієї ж медичної частини 17.12.2018 року. Підстава: 1. Вказівка прокуратури Одеської області від 05.12.2018 року № 16-909-18 «Про усунення порушень вимог Закону України «Про попереднє ув`язнення» та «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»; 2. Копія наказу філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області від 03.12.2018 року № 5-ОД «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] »; 3. Акт про відмову ознайомлення з наказом філії від 17.12.2018 року № 6-ОД «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] ». Із матеріалів справи вбачається, що позивач з 17.12.2018 року по 22.03.2019 року перебував на лікарняному, що підтверджується: листками непрацездатності від 17.12.2018 року серії АДЖ № 639627, від 25.01.2019 року серії АДЖ № 506869, від 28.01.2019 року серії АГЮ № 802532, від 13.02.2019 року серії АГЮ № 839896, листком непрацездатності від 14.02.2019 року серії АГЮ № 802804.\~Вказані листки направлялись позивачем відповідачу, від отримання яких останній відмовився, на підтвердження чого позивачем були надані копії накладних кур`єра. 25.03.2019 року позивач подав заяву про ознайомлення з наказом про звільнення. 01.04.2019 року позивача було ознайомлено з Наказом від 17.12.2018 року № 10/к-тр та надано його копію. Вказані обставини не заперечувались сторонами в процесі розгляду справи. У квітні 2019 року, тобто у встановлені ст. 233 КЗпП України строки, позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення особи на роботі та стягнення грошової суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07.07.2020 року, по справі №523/7006/19: позов [PERSON] до Філії Державної установи «Центр Охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення особи на роботу та стягнення грошової суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено; визнано незаконним та скасовано наказ філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області від 17.12.2018 року № 10/к-тр, яким [PERSON] звільнено з посади лікаря-терапевта медичної частини № 21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області за основною посадою та за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді фельдшера цієї ж медичної частини; поновлено [PERSON] на посаді лікаря-терапевта медичної частини № 21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області за основною посадою та за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді фельдшера цієї ж медичної частини або на рівнозначних посадах; стягнуто з філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області середній заробіток у розмірі 97 728,40 грн., за час вимушеного прогулу (з 18.12.2018 року по 07.07.2020 року). Постановою Одеського апеляційного суду від 17.06.2021 року, по справі №523/7006/19: апеляційну скаргу представника Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області\~Прилепського Івана Анатолійовича\~залишено без задоволення; рішення Суворовського\~районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року\~залишено без змін. Наказом Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України в Миколаївській та Одеській областях від 01.09.2021 року №48/к-тр: 1.Скасовано пункт наказу філії ЦОЗ ДКВС України в Одеській області від 17.12.2018 року № 10/к-тр в частині звільнення [PERSON] з посади лікаря-терапевта Одеської міської медичної частини №21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області, та за сумісництвом фельдшера (0,5 ставки) цієї ж, медичної частини. Підстава: на виконання рішення Одеського апеляційного суду від 17.06.2021р. по справі Суворовського районного суду м. Одеси №523/7006/19. 2.Поновлено [PERSON] на посаді лікаря-терапевта Одеської міської медичної частини №21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській областях, 17 грудня 2018 року. 3.Увільнено [PERSON] лікаря-терапевта Одеської міської ради Одеської міської медичної частини №21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області, від сумісництва посади фельдшера (0,5 ставки) цієї ж, медичної частини, 31 серпня 2021 року. Наказом начальника філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській областях Ю.Богатий від 24.03.2022 року №23/к-тр: звільнено відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) [PERSON] . Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.06.2022 року, по справі №523/7006/19: касаційну скаргу Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» задоволено; Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року та постанову\~Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021\~року скасовано. Провадження у справі за позовом\~ [PERSON] до Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - закрито. Суд зазначає, що підставою закриття провадження у справі став пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства позов заявлений до особи, яка не може бути стороною у справі, у зв`язку з відсутністю у неї цивільної процесуальної дієздатності. Тобто, йшла мова про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норми процесуального права. Зазначено, що недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу, як складової частини юридичної особи, що його створила. на підставі Як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.06.2022 року, по справі №523/7006/19, була оприлюднена в реєстрі 06.06.2022 року. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. В обгрунтування неможливості задоволення позову, представник відповідача [PERSON] зазначила, що відсутні підстави для поновлення строку звернення до суду, оскільки незалежно від того яка була судова практика на момент першого звернення з позовом до суду (25.04.2019), завжди були норми матеріального і процесуального права, які чітко вказували, що відокремлені підрозділи юридичної особи (філії) не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Також, подала до суду заяву про застосування строку\~позовної давності.\~в якій\~зазначила що\~станом на\~момент подання\~позивачем позовної\~заяви до Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України», минув строк позовної давності встановлений законом, також минуло право поновлення такого строку, в розумінні ст. 234 КЗпП України, адже минуло 3 роки з моменту коли позивач дізнався про порушене право. Суд зазначає, що позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом 27.06.2022 року, в порядку ч.6 ст. 124 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (в редакції від 17.06.2022 року) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до ст. 234 Кодексу законів про працю України (в редакції від 17.06.2022 року) у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, місцевий загальний суд може поновити ці строки. При цьому, суд констатує, що редакція ст. 234 Кодексу законів про працю України змінилася, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності \~з дня, наступного за днем його опублікування, з 19.07.2023 року, та наразі передбачає: "У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року". Разом із тим, застосуванню до спірних правовідносин підлягає до ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (в редакції від 17.06.2022 року), яка не передбачала присічного річного строку, сплив якого унеможливлює поновлення строку судом. За таких обставин, суд критично відноситься до доводів представника відповідача про те, що минуло право поновлення строку на звернення до суду, в розумінні ст. 234 КЗпП України. Суд зазначає, що за загальним правилом, поважними причинами визнаються такі причини або обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух, а право на право на доступ до суду, закріплене у Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати зазначеній Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (зокрема, справи «Осман проти Сполученого королівства»\~від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року). У справі «Делькорт проти Бельгії», рішення від 07.01.1970, ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У рішенні «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (п. п. 50-51 і 69), ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав. Відповідно до практики ЄСПЛ «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п. 1 ст. Конвенції, а відмова суду вирішувати фактичні обставини справи, які є значущими у вирішенні спору може спричинити порушення ст. 6 Конвенції («Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів» п. 53-55). Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» наголошував, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Отже, у кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata. При вирішенні питання поновлення процесуального строку суд, в тому числі, враховує необхідність вирішення питання про те, якому принципу надати перевагу: принципу правової визначеності чи принципу забезпечення права на судовий захист, оскільки обидва принципи є елементами принципу верховенства права, закріпленими у Конвенції. У даному випадку, суд зазначає, що [PERSON] 01.04.2019 року було ознайомлено з Наказом від 17.12.2018 року № 10/к-тр про звільнення та надано його копію. Вказані обставини не заперечувались сторонами в процесі розгляду справи. Вперше позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 25.04.2019 року, тобто в місячний строк, із дотриманням ст. 234 Кодексу законів про працю України. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 08.05.2019 року по справі №523/7006/19 було відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] . Суди першої та апеляційної інстанції розглядали справу протягом 2 років та одного місяці, задовольнили позовну заяву [PERSON] , як суд вже зазначав раніше. Лише постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.06.2022 року, оприлюдненою 06.06.2022 року, було закрито провадження у справі, на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. До суду вдруге [PERSON] звернувся 27.06.2023 року, тобто з незначним пропуском строку, місячним, після оприлюднення постанови. Суд зазначає, що такий значний пропуск [PERSON] строку для звернення до суду за захистом свої трудових прав стався не з вини [PERSON] . Суд враховує, що справа за первісним позовом [PERSON] перебувала у провадженні судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, з 25.04.2019 року по червень 2022 року. В свою чергу, відповідач стверджуючи про наявність вини саме в діях [PERSON] , який невірно визначив в складі відповідача Філію, не зазначає про те, що і сам представник Філії відповідача, приймаючи участь у судових засіданнях, не зазначав про невірність визначення складу відповідачів, і почав зазначати про це лише на стадії розгляду справи судом касаційної інстанції. З огляду на викладене, суд при вирішенні питання поновлення [PERSON] строку звернення до суду, надає перевагу принципу забезпечення права на судовий захист, як елементу принципу верховенства права, закріпленому у Конвенції, а тому доходить висновку про поновлення [PERSON] строку на звернення до суду з даним позовом. Щодо визнання незаконним звільнення, скасування наказу, поновлення на роботі, суд зазначає наступне. Кодекс законів про працю України встановлює вичерпний перелік підстав для звільнення працівника з роботи за ініціативою роботодавця статті 40-41 КЗпП України. Судом встановлено, що відповідач звільнив позивача з займаної посади, на підставі ст.43-1 КЗпП України, яка лише визначає право роботодавця звільнити працівника без згоди профспілкової організації. Разом із тим, положення вказаної статті регламентують процедуру звільнення у визначених випадках без згоди органу профспілкової організації та не визначають самостійних підстав для звільнення працівника. Також, суд погоджується з доводами позивача щодо того, що 17.12.2018 року до нього з одних і тих самих підстав (вказівка прокуратури за результатами перевірки) було застосовано стягнення у вигляді догани - наказ № 6-ОД «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] » та у вигляді звільнення - наказ № 10/к-тр «Про кадрові питання». За ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:\~1) догана;\~2) звільнення. Відповідно до положень ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення\~ За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.\~При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.\~Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. З огляду на викладене, суд зазначає що відповідач порушив вимоги ст. 147,149 КЗпП України, застосувавши до позивача два види стягнення і догану, і звільнення відповідно до наказів від 17.12.2018 року № 5-ОД та № 6-ОД. Одночасно, як було вище зазначено, [PERSON] було звільнено з посади наказом від 17.12.2018 року. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 17.12.2018 року [PERSON] перебував на лікарняному. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 в своїй постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів», а саме п. 17 правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина четверта статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Отже, відповідач звільнив позивача з займаної посади в період перебування позивача на лікарняному, чим порушив норми діючого законодавства, що є самостійною підставою для скасування наказу та поновлення позивача на роботі. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним звільнення з посади лікаря-терапевта медичної частини № 21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області за основною посадою та за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді фельдшера цієї ж медичної частини з 17 грудня 2018 року. Разом із тим, суд не вбачає правових підстав для скасування наказу від 17.12.2018 року № 10/к-тр та поновлення позивача на посаді лікаря-терапевта медичної частини № 21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально - виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській областях за основною посадою та за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді фельдшера цієї ж медичної частини. Як зазначалось раніше, Наказом Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України в Миколаївській та Одеській областях від 01.09.2021 року №48/к-тр: -скасовано пункт наказу філії ЦОЗ ДКВС України в Одеській області від 17.12.2018 року № 10/к-тр в частині звільнення [PERSON] з посади лікаря-терапевта Одеської міської медичної частини №21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області, та за сумісництвом фельдшера (0,5 ставки) цієї ж, медичної частини. Підстава: на виконання рішення Одеського апеляційного суду від 17.06.2021р. по справі Суворовського районного суду м. Одеси №523/7006/19; -поновлено [PERSON] на посаді лікаря-терапевта Одеської міської медичної частини №21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській областях, 17 грудня 2018 року; -увільнено [PERSON] лікаря-терапевта Одеської міської ради Одеської міської медичної частини №21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області, від сумісництва посади фельдшера (0,5 ставки) цієї ж, медичної частини, 31 серпня 2021 року. Тобто, наразі відповідачем скасовано наказ філії ЦОЗ ДКВС України в Одеській області від 17.12.2018 року № 10/к-тр, та було поновлено позивача на посаді. Крім того, [PERSON] звільнено, відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, за наказом начальника філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській областях Ю.Богатий від 24.03.2022 року №23/к-тр: (за угодою сторін), що унеможливлює задоволення позову в цій частині. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.12.2018 року по 01.09.2021 року, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч. 2 ст.235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно із частиною сьомою\~статті 235 КЗпП України\~рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Статтею 236 КЗпП України\~встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до п. 21\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року(далі -Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяця роботи. Згідно з п. п. 3, 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам - почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі № 501/2316/15-ц (провадження № 61-37956св18) вказано, що «статтею 235 КЗпП передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта). Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку». Судом встановлено, що [PERSON] , працюючи на посаді лікаря-терапевта Одеської міської медичної частини №21 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області та за сумісництвом фельдшером цієї же медичної частини, мав п`ятиденний робочий тиждень. Позивача було звільнено з посади за наказом від 17.12.2018 року, тому суд при обчисленні середньомісячної заробітної плати виходить з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата тобто з виплат за жовтень та листопад 2018 року, бере до уваги довідки про заробітну плату лікаря-терапевта та фельдшера, видані начальником та провідним фахівцем з бухгалтерського обліку Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України в Миколаївській та Одеській областях. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У даному випадку, середньоденна заробітна плата складає: -за посадою лікар-терапевт 14319,26/42 = 340,93 грн. -за посадою фельдшера 4178,02/42дні = 99,48 грн. Доказів того, що у жовтні та листопаді 2018 року позивач [PERSON] перебував на лікарняному або у відпустці, внаслідок чого неможливо було би брати за основу розрахунок за жовтень та листопад 2018 року, суду не надано. З огляду на викладене, за розрахунком суду, вимушений прогул позивача становить 657 днів, зокрема: - з 18.12.2018 року\~по 31.12.2018 року 9 днів, за виключенням святкових та вихідного дня, виходячи із п`ятиденного робочого тижня; - з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року 250 днів, за виключенням святкових та вихідного дня, виходячи із п`ятиденного робочого тижня; - з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року 251 день, за виключенням святкових та вихідного дня, виходячи із п`ятиденного робочого тижня; - з 01.01.2021 року по 31.08.2021 року 147 днів, за виключенням святкових та вихідного дня, виходячи із п`ятиденного робочого тижня; Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу на посаді лікаря терапевта становить 223 991, 01 грн. (657 днів х 340,93 грн. = 223\~991, 01 грн.). Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу на посаді фельдшера становить 65 358, 36 грн. (657 днів х 99,48 грн. = 65 358, 36 грн.). Загальний розбір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 289\~349, 37 грн. Суд враховує, що законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за певних обставин. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. При цьому, суд також враховує, що якби відповідач виконав рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07.07.2020 року по справі №523/7006/19, у строки встановлені чинним законодавством України, а не зі сплином більше року, то не було би підстав для розрахунку середнього заробітку з 18.12.2018 року по 01.09.2021 року. Відповідно до абз. 5 п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999року «Про практику застосування законодавства про оплату праці»\~судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з п.\~171.1\~ст.\~171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19 вказано, що «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із\~заробітної плати\~та/або середній заробіток\~за час вимушеного прогулу,\~обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої\~за\~рішенням суду суми\~заробітної плати\~та середнього заробітку\~за час вимушеного прогулу\~підлягають\~нарахуванню\~роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку\~за час вимушеного прогулу\~не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки\~за\~цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну\~плату,\~із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу\~за\~його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за\~загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток\~за час вимушеного прогулу,\~то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19». З огляду на викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити та стягнути з Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 289\~349, 37 грн., з послідуючим утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь держави необхідно стягнути 992,40 грн. судового збору за вимогу немайнового характеру та 2893,49 грн. судового збору за вимогу майнового характеру. На підставі п. п. 2, 4 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України\~необхідно допустити негайне виконання рішення в частині присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial