Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на будинок і земельну ділянку та витребування майна із чужого незаконного володіння. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: В обгрунтування позовної заяви зазначає наступне, Постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.03.2019 року по справі № 308/1904/17, задоволено її апеляційну скаргу. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми задоволено та стягнуто з останнього на її користь 549 612 грн. та 5 497 грн. судового збору в суді першої інстанції. Повний текст судового рішення складено 14.03.2019 року. Це підтверджується постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.03.2019 року по справі №308/1904/17. Її звернення до суду з таким позовом, у справі № 308/1904/17, було зумовлено тим, що в листопаді 2002 року вона з сім`єю заселилася в квартиру за адресою [ADDRESS] за згодою відповідача і членів його сім`ї, так як домовилася з ними про купівлю-продаж даної квартири. Ціна квартири складала 14400 доларів США. Вказану суму коштів вона передала відповідачу та членам його сім`ї, про що свідчить розписка від 03.07.2002 року та договір завдатку від 16.11.2002 року. Договір завдатку та розписку про отримання коштів підписував [PERSON] , титульний володілець спірної квартири, який був хрещеним батьком її дітей. Договір купівлі-продажу квартири в нотаріальній формі не укладався, оскільки четвертий співвласник квартири був за кордоном (про це їй стало відомо тільки після того, як вона передала за квартиру всі кошти). Тому, відповідач з сім`єю пообіцяв підписати договір після приїзду четвертого співвласника, до травня 2003 року, що підтверджується п.2 договору завдатку. Але після повернення в Україну четвертого співвласника Федьки через різні надумані причини перекладали підписання основного договору. [INFO] [PERSON] помер. Спадщину після його смерті оформив його син відповідач у даній справі [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2013 року, про яке їй стало відомо тільки при її виселенні. Ставши власником частини квартири, відповідач з своїм старшим братом та мамою у лютому 2015 року подав до суду позов про її виселення з всіма членами сім`ї. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21.01.2016 року її та всю її сім`ю (чоловіка, сина, доньку) постановлено виселити з спірної квартири. Вона з сім`єю залишилися і без житла і без коштів. Добровільно постанову Закарпатського апеляційного суду відповідач не виконав, тому для виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 05.03.2019 року по справі № 308/1904/17, постановою про відкриття виконавчого провадження від 25.04.2019 року було відкрито ВП № 58990439, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 25.04.2019 року. Проте, відповідач подав касаційну скаргу і ухвалою Верховного Суду було задоволено клопотання [PERSON] і зупинено виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 05.03.2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку. Постановою від 21.09.2020 року Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 308/1904/17, Верховний Суд постановив: касаційну скаргу [PERSON] залишити без задоволення. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 05.03.2019 року залишити без змін. Поновити виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 05.03.2019 року. В подальшому, виконавче провадження було відновлено, однак відповідач ухилявся від виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 05.03.2019 року і не виконав її до цього часу. З листа Відділу ДВС у місті Ужгороді від 27.08.2021 року вбачається, що в процесі виконавчого провадження № 58990439 було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно боржника, відкриті рахунки у боржника відсутні, боржник не працює та не отримує пенсію. За таких обставин, внаслідок умисного невиконання відповідачем постанови Закарпатського апеляційного суду від 05.03.2019 року, неможливістю користуватися належними їй коштами, їх знеціненням, вона вимушена звернутися за захистом своїх прав до суду і просить сятгнути з [PERSON] на її користь 144 078,06 грн. індексу інфляції за період з квітня 2019 року по березень 2022 року та 49 465,08 грн. 3% річних за період з 5 квітня 2019 року по 4 квітня 2022 року. Крім того вважає, що такими діями відповідача їй завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні протягом багатьох років у неї сну, спокою, вона весь час повинна була думати про цю ситуацію і постійно нервуватися, що порушувало її нормальний ритм життєдіяльність. Від цього страждала не лише воан, а і вся її сім`я. Моральну шкоду вона оцінює у 743 155,14 гривень. Представник відповідача [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач позов не визнає та просить у його задоволенні відмовити, посилаючись на той факт, що, у позивача виникло право на позов про стягнення з відповідача коштів на підставі статті 625 ЦК України з 05.02.2019 (дата набуття рішенням законної сили) та існувало протягом 3 років, оскільки доказів належного виконання зобов`язання суду не надано, а з позовом Позивач звернувся 02 травня 2022 року, внаслідок чого пропустила строк позовної давності. Щодо моральної шкоди, вважає, що така вимога заявлена до неналежного відповідача, і мала би бути заявлена до відділу ДВС за довготривале виконання рішення суду, разом х тим позивачем не надано належних доказів, що нею оскаржувалась бездіяльність ВДВС, а тому вказана вимога є безпідставною. Крім того представник позивача звернувся з клопотанням про поновлення строку на подання вказаного відзиву, мотивуючи вказане клопотання тим, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 06 червня 2022 року та надано строк 15 днів з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву. 24 листопада 2022 року між адвокатом Пітух В.І. та [PERSON] укладено Договір про надання правової допомоги. 24 лютого 2022 року розпочалась військова агресія російської федерації на території України, а Президентом України введено на території України - військовий стан, згідно УКАЗУ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ №64/2022 . Згідно листа Торгово промислової палати від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного1 стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи Іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких(-го) настало згідно) з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких(-го) стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Відповідно роз`яснень наданих апеляційним судам, суддям рекомендовано виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення різного роду строків, по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану. У зв`язку з наведенми просить поновити строк подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 7\~ст. 178 ЦПК України\~відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Відповідно до\~ст. 120 ЦПК України\~строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Частинами першою та другою\~статті 126 ЦПК України\~передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1, 4, 6\~ст. 127 ЦПК України\~суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення; одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк; про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Враховуючи, що відзив на позовну заяву подано за межами встановленого судом строку, разом з тим стороною відповідача подано клопотання про поновлення такого строку, та враховуючи підстави викладені відповідачем для його поновлення, суд прийшов до висновку, що вказаний строк слід поновити та прийняти поданий відзив. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.06.2022 року вказана позовна заява прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.09.2022 року справу призначено до судового розгляду та ухвалено допитати свідка. В судовому засіданні 23.08.2023 року: позивачем та її представник позовну заяву підтримали в повному об`ємі, посилаючись на мотиви викладені в позовній заяві наданих поясненнях та показах свідка, просили таку задовольнити. представник відповідача надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та поясненнях наданих в суді, у задоволенні позову просив відмовити. відповідач в судове засідання не з`явився скористався своїм правом приймати участь у судовому засіданні через свого представника. Допитана в судовому засдіанні 31.07.2023 року в якості свідка [PERSON] показала наступне. Вона разом з сім`єю мали намір придбати квартиру у хресного її дітей [PERSON] сплатили їм кошти та з 2002 року проживали у вказній квартирі, оформити договір купівлі-продажу не могли, томущо оин із співвласників перебував закордоном. За цей час помер [PERSON] . Вказана квартира була отримана у спадщину його спадкоємцяит, які в 2017 році за рішенням суду виселили їх з квартири. Вони змушені були звернутись до суду про стягнення коштів за наявною у них розпискою. Однак після всіх судів які підтвердили необхідність повернення коштів, відповідач не виконує рішення суду, вона звернулась до виконавчої служби, однак і виконавці не можуть здійснити примусове виконання, оскільки за цей час відповідач відмовився від ідентивікаційного коду, неодноразово змінював свої прізвища, переписав все своє майно на інших людей, у нього відсутні банківськи рахунки і т.д. За вказний період часу сплачені ними грошові кошту за квартиру знецінились, за вказану суму вони зараз не можуть дозволити собі нічого купити. Їх виселення призвело до дуже скрут ного становища в їх сім`ї, вони не можуть користуватись своїми речами, які стоять на горищі в сина, томущо у квартирі якій вони живуть разом із сином їм просто не має місця. Вона не може спокійно зустрічатись із внуками, тому що проживає не у своїй квартирі, з дочкою проживати теж не може. Моральний клімат в сім`ї дуже важкий, через це у неї погіршився стан здоров`я, вона постійно змушена через суди доводити свої права, бігати по державним виконавця і намагатись, хоч якось повернути кошти. Вважає, що цим їй нанесена значна моральна шкода. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи: Постановою Закарпатського\~апеляційного суду\~від 05.03.2019\~року по\~справі №\~308/1904/17,\~задоволено її\~апеляційну скаргу.\~Рішення Ужгородського\~міськрайонного суду\~Закарпатської області\~від 03\~травня 2018\~року \~скасовано та\~ухвалено нове\~рішення,\~яким позов\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про\~стягнення суми\~ задоволено\~та стягнуто\~з останнього\~на її\~користь 549\~612\~грн.\~та 5\~497\~грн.\~судового збору\~в суді\~першої інстанції. \~ \~ \~ \~ 25.04.2019 року було відкрито ВП № 58990439, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 25.04.2019 року. Ухвалою Верховного Суду було задоволено клопотання [PERSON] і зупинено виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 05.03.2019 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку. Постановою від 21.09.2020 року Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 308/1904/17, Верховний Суд постановив:Касаційну скаргу [PERSON] залишити без задоволення. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 05.03.2019 року залишити без змін. Поновити виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 05.03.2019 року. В подальшому, було відновлено виконавче провадження. Рішення суду на день розгляду справи залишається не виконаним. Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право на захист цивільних прав та інтересів визначено ст. 15 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 та ч.5\~ст. 11 Цивільного кодексу України\~встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст.18 ЦПК України , судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян І підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами,, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч. 2\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Згідно\~ст. 625 ч. 2 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок про те, що положеннями\~статті 625 ЦК України\~визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, положення даної статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. За приписом частини п`ятої\~статті 11 Цивільного кодексу України\~грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою\~статті 625 названого Кодексу. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, стягувач вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на те, що\~статтю 625 ЦК України\~вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою\~статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом\~статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ст. ст.\~526,\~530,\~610, ч. 1 ст.\~612 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України\~встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте стягувачем, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Отже, відсутність реального виконання не свідчить про припинення зобов`язання і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє стягувача права на отримання сум, передбачених ч. 2\~ст. 625 ЦК України,\~\~оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст.\~526,\~599 ЦК України. Виходячи із положень ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем боргового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Закарпатського апеляційного суду 05 березня 2019 року, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлені вимоги про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених\~\~ч.2\~ст.625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних та індексу інфляції. Такі висновки суду спираються на усталену судову практику. Так, Велика Палата ВС у своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15ц зазначила, що завдання майнової (матеріальної) шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. У\~статті 625 ЦК\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Щодо строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові -ч.4 ст.267 ЦК України. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки -ст.257 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. У відповідності до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У відповідності до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, судове рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором не виконано. Разом з тим, суд вважає,що вказані три роки, позивачем обраховані не вірно, і право на звернення до суду за невиконання грошового зобов`язання у позивача виникло з 21.09.2020 року. До таких висновків, суд приходить враховуючі рішення Верховного суду у вказаній справі, а саме ухвалу Верховного суду від 25 квітня 2019 року про зупинення виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 05 березня 2019 року та Постанову Верховного суду від 21.09.2020 року, якою постанову Закарпатського апеляційного суду від 05 березня 2019 року залишено в силі та поновлено її виконання. Тобто остаточний обов`язок, щодо виконання рішення суду у [PERSON] виник з 21.09.2020 року. Крім того, щодо строків позовної давності, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших Законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану від 15.03.2022 року № 2120-ІХ, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, доповнено п. 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені\~статтями 257-259,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.» З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що виплати передбачені ст. 625 ЦК України слід обраховувати із 21.09.202о року по 04.04.2022 року як просить позивач. Тому із врахуванням суми заборгованості 549\~612 грн. Індекс інфляції за період з 21.09.2020 року по 04.04.2022 року складає 121\~740 гривень 88 копійок, а 3 % річних за вказаний період складають 25\~329 гривень 79 копійок. Щодо відшкодування моральної шкоди. У позовній заяві позивач обґрунтовує завдану їй моральну шкоду тим, що через вкзані дії відповідача протягом багатьох років вона не може вести нормальний спосіб життя, у неї порушений протягом багатьох років сон, спокій, вона весь час думає і на магється вирішити ситуацію і постійно нервувється бігає по різним установам, що порушувало її нормальний ритм життєдіяльність, при тому, що вона є особою вже похилого віку, та крмі того через не можливість нормального коремого проживання її з чоловіком у них порушується нормальний клімат у сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, визначення розміру моральної шкоди в грошовому еквіваленті належить до компетенції суду на підставі прямої вказівки ЦК України. Суд в будь-якому випадку повинен самостійно визначити обґрунтований розмір моральної шкоди залежно від критеріїв, наведених в ЦК України, а також з урахуванням будь-яких інших обставин, які мають істотне значення,

Outcome: partial