Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

29.03.2023 представник позивача [PERSON] адвокат Дзіковський М.Р. звернувся до суду з позовом до про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування вимог посилається на те, що 10 лютого 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідача (позичальника) грошові кошти в сумі 85926,05 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього Договору еквівалентно 2681 доларів США, а відповідач зобов`язалася протягом одного року після укладення цього договору повернути кошти. На підтвердження отримання в борг від позивача грошових коштів в розмірі 85926,05 грн, відповідач 10.05.2022 власноручно написала розписку, в якій йдеться про отримання нею коштів у вказаній сумі та зазначений строк повернення отриманих в борг грошових коштів. Крім цього, сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати еквіваленту 2681 доларів США, за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу. Позивач свої зобов`язання за договором позики виконав в повному обсязі, надав відповідачу грошові кошти у розмірі та в строки, встановлені Договором. Згодом сторони домовились внести зміни в п.1,5,6 Договору, виклавши їх у Додатковій угоді. Крім цього, за домовленістю сторін договір було пролонговано до 10.08.2022. Відповідач свої зобов`язання по поверненню грошових коштів не виконала та умисно ухиляється від повернення грошових коштів, у зв`язку із чим у неї утворилась заборгованість у розмірі 102548,52 грн, що еквівалентно 2681 доларів США, що свідчить про порушене майнове право позивача. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу у сумі 41019,30 грн. В обґрунтування своєї заяви представник позивача адвокат Дзіковський М.Р. посилався на те, що [PERSON] звернувся до нього з метою отримання професійної правничої допомоги в межах даної справи. Адвокат Дзіковський М.Р. прийняв відповідне доручення та виконує його згідно з законодавством та домовленістю сторін. 22.07.2022 між [PERSON] та адвокатським об`єднанням «Бачинський та партнери» укладено Додаток №3 до Договору-доручення про надання правової правничої допомоги №04-2021 від 14.05.2021 про види та обсяг правової правничої допомоги, розмір та порядок оплати винагороди (гонорару) відповідно до якого представництво інтересів [PERSON] в суді про стягнення заборгованості за договором позики складає 40% від суми основної заборгованості за договором позики. Таким чином [PERSON] очікує понести, але ще фактично не поніс витрати, які складаються із витрат на правничу допомогу в розмірі 41019,30 грн, а тому просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, які складаються з вартості професійної правничої (правової) допомоги у розмірі 41019,30 грн та сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 03.04.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача адвокат Дзіковський М.Р. надіслав до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явилась, 22.08.2023 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає та просить позов задовольнити. Крім цього, 22.08.2023 подала до суду заяву, в якій просить зменшити судові витрати, заявлені відповідачем на правничу допомогу адвоката з 41019,30 грн до 3000,00 грн. Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників справи. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247\~Цивільного\~процесуального\~кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Частинами 4, 5\~статті 268 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 22.08.2023, є дата складення повного судового рішення 23.08.2023. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Згідно із ч.1 та ч.4\~ст.206 ЦПК України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що 10.02.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики №Л100221-2, відповідно до якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідачу (позичальника) грошові кошти в сумі 74692,66 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього Договору еквівалентно 2681 доларів США, а відповідач зобов`язалася протягом трьох місяців після укладення цього договору повернути кошти. В подальшому між сторонами було укладено додаткову угоду до договору позики №Л100221 від 10 лютого 2021 року, відповідно до якої позивач (позикодавець) передав у власність відповідачу (позичальника) грошові кошти в сумі 85926,05 грн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього Договору еквівалентно 2681 доларів США, а відповідач зобов`язалася протягом трьох місяців після укладення цього договору повернути кошти. На підтвердження отримання в борг від позивача грошових коштів в розмірі 85926,05 грн, відповідач 10.05.2022 власноручно написала розписку, в якій йдеться про отримання нею коштів у вказаній сумі та зазначений строк повернення отриманих в борг грошових коштів. Крім цього сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим Договором буде відповідати еквіваленту 2681 доларів США, за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу. Відповідно до п.5 договору, Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 даного договору відповідно до Графіка повернення Позичальником грошових коштів. Згідно з графіком повернення грошових коштів, вказаного в додатковій угоді до договору позики, [PERSON] зобов`язалась до 10 червня 2022 року та 10 липня 2022 року здійснити платіж по повернення позики в рівних частинах, по 4070,35 грн, що еквівалентно 127 доларів США, а до 10 серпня 2022 року здійснити платіж по поверненню позики в розмірі 77785,35 грн, що еквівалентно 2427 доларів США. Відповідно до п.9 Договору, сторони погодили, що у випадку зміни , у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долара США, від зазначеного курсу у п.1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долара США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення кожного платежу за цим Договором. Згідно п.16.7 Договору у випадку невиконання Позичальником будь-яких умов цього Договору ( в тому числі при несвоєчасному поверненні позики або її чергової частини) або Договору застави, або будь-яких інших договорів, що були укладені з метою забезпечення виконання цього договору, а також у разі втрати предмету забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором або погіршення його стану, або умов його використання, Позикодавець має право вимагати дострокове повернення позики за цим Договором, із врахуванням сплати нарахованого штрафу у розмірі 3% річних, а в разі невиконання такої вимоги звернути стягнення на предмет застави. Судом оглянуто оригінал розписки долученої до матеріалів, з якого вбачається, що відповідач 10 травня 2022 року отримала грошові кошти в розмірі 85926,05 рн, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 32,05 грн) на день укладення цього договору еквівалентно 2681 доларів США. Згідно договору позики №Л100221-2 від 10 лютого 2021 року та додаткової угоди до договору позики, відповідач зобов`язалась повернути цю суму [PERSON] в строк до 10 серпня 2022 року включно. Вказана розписка підтверджує отримання відповідачем [PERSON] від позичальника [PERSON] грошові кошти та волевиявлення боржника - відповідача [PERSON] у визначений строк, а саме до 10 серпня 2022 року, повернути позичені кошти відповідно до графіку погашення заборгованості. Після спливу періодичного терміну виконання зобов`язання відповідач грошові кошти позивачу відповідно до графіку повернення коштів не повернула. Між сторонами виник спір з приводу повернення коштів, отриманих у позику. Наявність оригіналу боргового документа у позичальника [PERSON] підтверджує факт невиконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості у [PERSON] по договору позики №Л10221 від 10.02.2021 та додаткової угоди до договору позики від 10.05.2022. Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які виникають з виконання зобов`язань за договором позики і регулюються ст.202, 207, 509, 525, 526, 527, 530, 545, 598,\~599,\~610,\~612,\~625,\~626,\~627,\~629,\~631,\~1046,\~1047,\~1049,\~1050 ЦК України. Відповідно до\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень статей 526,\~530,\~598,5\~99\~ЦК\~України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ч.1 ст.626\~ЦК\~України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст.527\~ЦК\~України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530\~ЦК\~України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобов`язання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У ч.1 ст.627\~ЦК\~України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 631\~ЦК\~України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Статтею 1046\~ЦК\~України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Частиною 1 ст.1049\~ЦК\~України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини другої статті 625\~ЦК\~України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст.610\~ЦК\~України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 202\~ЦК\~України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч.1, 2 ст.207\~ЦК\~України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, договір позики №Л10221 від 10.02.2021, додаткова угода до договору позики від 10.05.2022 та розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046,\~1047\~ЦК\~України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчую чи отримання від кредитора певної грошової суми або речей...». Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18). Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказувала, що у пунктах 47, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті, при цьому не здійснено відступу від постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Аналогічний правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс1 Отже, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст.524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже, судом встановлено, що відповідач отримав в борг у позивача грошові кошти за договором позики та додаткової угоди до договору позики у розмірі 85926,05 грн, що на день укладення Договору еквівалентно 2681 доларів США, яку позивач зобов`язалась повернути в гривнях, що буде відповідати еквіваленту 2681,00 доларів США за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу. З довідки №DIMMBK7SEV530HKQ від 23.03.2023, виданої АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] , встановлено, що станом на 23.03.2023, комерційний курс одного долар США в АТ КБ «ПриватБанк» становить: купівля 37.7500; продаж 38,2500 грн. Таким чином на момент подання даної позовної заяви, у відповідача перед позивачем наявна заборгованості за договором позики в розмірі 2681,00 доларів США, що еквівалентно 102548,25 грн. Відповідно до ст.545\~ЦК\~України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Відповідач до ч.4 ст.12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК\~України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача до відповідача в частині стягнення боргу за договором позики є обґрунтованими та з відповідача підлягає стягненню на користь позивача грошові кошти отримані в борг за розпискою в загальному розмірі 102548,25 грн, що на час подання позовної заяви еквівалентно 2681,00 доларів США. У справі, що розглядається судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики грошової суми 10.02.2021 та додаткової угоди до договору позики, підписаного відповідачем власноручно, оригінал якого міститься у матеріалах справи. Докази повернення боргу в повному обсязі у матеріалах справи відсутні, а наявність боргової розписки у позичальника [PERSON] підтверджує факт невиконання відповідачем зобов`язання, що відповідачем визнається. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1\~статті6 та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 статті 12, статтями 76\~-\~81\~ЦПК\~України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні «Бендерський проти України» від 15.11.2007, в якому наголошується, що право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранспроти Франції"; пп.32 35 рішення від 07.03.2006 у справі «Донадзе проти Грузії»). Аналіз перевірених і оцінених у судом доказів, поданих позивачем переконують суд, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору позики не виконала, не повернула позивачу [PERSON] борг, відповідно у суду наявні правові підстави для поновлення порушеного права позивача в обраний ним спосіб, а саме для стягнення грошових сум із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов`язання за договором позики в судовому порядку. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що діями відповідача [PERSON] права та охоронювані законом інтереси позивача [PERSON] на мирне володіння та розпорядження своїм майном (коштами), передбачене ст.41\~Конституції\~України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушені і підлягають судовому захисту. Відтак, підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 10.02.2021 та додаткової угоди до договору позики борг у розмірі 102\~548,25 грн, що на час подання позовної заяви еквівалентно 2684,00 доларів США. Що стосується розподілу судових витрат по даній справі, суд констатує наступне. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2\~ст.137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Разом з тим суд звертає увагу, що у відповідності до ч.4\~ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, відповідно до п.2 ч.3\~ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №753/15683/15. Згідно ч.5 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначено вище, правнича допомога надавалась позивачу [PERSON] адвокатом Дзіковським М.Р. на підставі ордеру про надання правової допомоги серії ВС №1195164 від 23.03.2023 року. Згідно позовної заяви та додатку №3 до Договору-доручення про надання правової (правничої) допомоги №04-2021 від 14.05.2021, розмір наданих послуг та вартість робіт адвоката, склали 40% від суми основної заборгованості, що становить 41019,30 грн. Відповідач [PERSON] просить зменшити витрати на правничу допомогу адвоката до 3000,00 грн. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, складність справи та виконані адвокатом роботи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також враховуючи клопотання відповідача щодо зменшення судових витрат, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн 00 коп. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою при подачі позовної заяви до суду було сплачено судовий збір на загальну суму 1073 грн 60 коп. Частиною 1\~статті 141\~Цивільного процесуального\~кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини 2\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною першою статті 142\~ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнала позов у повному обсязі, позивачу слід повернути 50% сплаченого судового збору з державного бюджету, а саме: 536 грн 80 коп. Крім того, 50 % сплаченого судового збору, що становить 536 грн 80 коп, слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved