Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить (з урахуванням заяви про зміну предмету позову /Т-1 а.с.65-75/) визнати житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610165500:05:001:0252 спільною сумісною власністю [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; поділити спірне майно, яке є спільною сумісною власністю батьків і дітей; в порядку поділу спільного майна батьків та дітей визнати за позивачем право спільної часткової власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610165500:05:001:0252; в порядку поділу спільного майна батьків та дітей визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610165500:05:001:0252; в порядку поділу спільного майна батьків та дітей визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/3 ідеальної частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та на 1/3 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610165500:05:001:0252. Свої вимоги, мотивує тим, що вказане майно придбавалося 21 липня 2014 року за спільні його кошти та його батьків, які були отримані ними від продажу 14 липня 2014 року належного їм трьом на праві спільної власності нерухомого майна, яке знаходилося за адресою: [ADDRESS] та за усною угодою між ними оформлено на одного із членів сім`ї - його матір [PERSON] . В зв`язку з наведеним, та на підставі статті 175 СК України та статті 368 ЦК України, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив, в якому проти позову заперечив, зазначивши, що будинковолодіння за адресою [ADDRESS] було придбано подружжям відповідачів у справі, отже правовий режим цього майна регулюється положеннями СК України. Позивач жодної участі у фінансуванні житла не брав, тривалий час проживає за кордоном, а після придбання будинковолодіння, така збільшилося за рахунок реконструкції. Крім цього, позивач вибрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки він мав би звернутися з позовом про виділ його частки. В зв`язку з наведеним, просить у задоволені позову відмовити /Т-1 а.с.36-41/. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Бідула Г.Д. позов підтримала, дала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові, просить позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Петелька О.О. позов визнали, відповідач пояснила, що вони сім`єю проживали у м. Харкові, першим у Львів переїхав її син - позивач у справі, перевівшись навчатися до ЛНУ «Львівська політехніка», і після цього, вони всі вирішили переїхати у м. Львів. Вони продали будинок у м. Харкові, який належав на праві спільної часткової власності їй, її сину та чоловіку. Після цього, за гроші, які вони отримали від продажу будинковолодіння у м. Харкові, вони придбали будинок та земельну ділянку у [ADDRESS] , інших грошових коштів у той час вони не мали. Син відразу ж почав проживати у вказаному будинку та приймав участь у його ремонті, а в 2016 році син виїхав на навчання до Польщі, де на даний час проживає, однак в будинку м. Львові-Рудне є його окрема кімната. Беручи до уваги, що у 2014 році в їх сім`ї не було конфліктів, вони вирішили оформити право власності на спірний будинок на її ім`я. Вона ніколи не заперечувала право власності сина на частку у вказаному будинковолодінні. Також, висловила бажання, щоб суд визначив, що їй належить 1/3 частки у спірному майні. В зв`язку з наведеним, просять позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Буковинська С.В. проти позову заперечили, дали пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві, відповідач додатково пояснив, що він заперечує право позивача на 1/3 частки спірного будинку та земельної ділянки. Всі гроші, які він отримав за продане будинковолодіння у м. Харкові, він вклав у будинок по [ADDRESS] , який він відремонтував та реконструював за власні кошти, оскільки його дружина не працювала тривалий час, а син у 2014 році ще не мав самостійного заробітку. У 2022 році він пропонував дружині продати спірний будинок, повернути синові 34000 доларів США, по 17000 доларів США кожний з відповідачів, які належали їх синові від продажу нерухомості у м. Харкові, а інші кошти він пропонував поділити між ним та його колишньою дружиною, проте остання та син не погодилися на продаж. У нього погані стосунки з дітьми, і на його думку, він їм нічого не винний. В зв`язку з наведеним, просить у задоволені позову відмовити. Рух справи у суді. 27 лютого 2023 року ухвалою суду відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче cудове засідання /Т-1 а.с.27/. 27 березня 2023 року представник відповідача - адвокат Буковинська С.В. подала заяву про застосування строків позовної давності / Т-1 а.с.49-52/. 27 квітня 2023 року до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Бідули Г.Д. про зміну предмету позову / Т-1 а.с.65-75/. 27 квітня 2023 року до суду надійшли письмові заперечення представника позивача - адвоката Бідули Г.Д. на заяву про застосування строків позовної давності та заява про витребування доказів / Т-1 а.с.94-97, 101-104/. 03 травня 2023 року ухвалою суду вказана заява задоволена; витребувано у приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Гібадулової Л.А. копії документів, на підставі яких 14 липня 2014 року було посвідченого договір купівлі-продажу часток житлового будинку [ADDRESS] / Т-1 а.с.114/. 05 червня 2023 року ухвалою суду витребувано у приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Бєседи Т.Л. копії документів, на підставі яких 27 квітня 1998 року було посвідчено договір міни / Т-1 а.с.156/. 19 червня 2023 року до суду надійшли документи від приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Гібадулової Л.А. / Т-1 а.с.165/. 06 липня 2023 року до суду надійшли документи від приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Бєседи Т.Л. / Т-1 а.с.210/. 01 серпня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду /Т-2 а.с.4/. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справи № 462/4948/22 , прийшов до наступних висновків. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 1990 року /Т-1 а.с.79,80/. У шлюбі в них народилися син - позивач [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серія [NUMBER] та серія [NUMBER] /Т-1 а.с.81,82/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 вересня 2022 року у справі № 462/2336/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /Т-1 а.с.91,92/. Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданого 21 квітня 1994 року Харківським міським центром приватизації житлового фонду, квартира [ADDRESS] , належала на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] та [PERSON] . Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» /Т-1 а.с.212/. 27 квітня 1998 року між [PERSON] , яка діяла за себе особисто та від імені на той час неповнолітнього сина [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., зареєстрований в реєстрі за № 2-1950 / Т-1 а.с.211/. Пунктом 1 вказаного договору міни передбачено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] міняють квартиру [ADDRESS] на 59/100 часток житлового будинку [ADDRESS] . У пункті 4 договору зазначено, що міна здійснена без доплат, а також те, що 59/100 часток вказаного житлового будинку переходить у власність позивача та відповідачів по 59/300 часток кожному. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 14 липня 2014 року за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було зареєстровано право власності на 59/300 часток житлового будинку [ADDRESS] , за кожним /Т-1 а.с.171,172/. 28 червня 2014 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. посвідчила та зареєструвала у реєстрі за № 3605 довіреність [PERSON] на ім`я його батька [PERSON] /Т-1 а.с.190/. Позивач вказану довіреність засвідчив власним підписом, що не заперечувалось під час розгляду справи. У довіреності зазначено, що нотаріус роз`яснила зміст статей 240, 244, 245, 247-250, 1000-1010 ЦК України та статей 57,60,65 СК України. Довіреністю від 28 червня 2014 року [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси перед третіми особами, зокрема, з питань оформлення та підготовки документів необхідних для реєстрації належного позивачу на праві власності будь-якого нерухомого майна; здійснювати правочини по продажу частки будинку [ADDRESS] , підписувати від його імені договори купівлі-продажу та одержувати належні йому гроші; відкривати на його ім`я банківські рахунки. 14 липня 2014 року між продавцями [PERSON] , [PERSON] , який діяв за себе особисто та від імені сина [PERSON] згідно з довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. 28 червня 2016 року, та покупцем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2340 /Т-1 а.с.166/. Пунктом 1 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що продавці (в тому числі в особі представника) передають у власність належні їм на праві спільної часткової власності, а покупець приймає у власність 59/100 часток житлового будинку [ADDRESS] . У пункті 2 договору зазначено, що продаж вчинено за 1262520,00 грн., що еквівалентно сумі 108000,00 доларів США, підписання договору підтверджує проведення повного розрахунку за продану частку будинку. 21 липня 2014 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 1575 /Т-1 а.с.17,18/. Пунктами 1, 2 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що [PERSON] передає, а [PERSON] приймає у власність житловий будинок [ADDRESS] , який складається з п`яти кімнат житловою площею 91,4 кв.м. та кухні, загальна площа будинку - 155,6 кв.м. У пункті 5 договору зазначається, що за домовленістю між сторонами продаж вчинено за 849564,00 грн., які продавець, отримав повністю до підписання договору в безготівковій формі. Житловий будинок купується за письмовою згодою чоловіка покупця [PERSON] , викладеною у вигляді заяви (пункт 11 договору). Також, 21 липня 2014 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 1579 / Т-1 а.с.15,16/. Пунктом 1, 2 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що [PERSON] передає, а [PERSON] приймає у власність земельну ділянку площею 0,0600 га, розташовану по [ADDRESS] , кадастровий номер 4610165500:05:001:0252. У пункті 4 договору зазначається, що за домовленістю між сторонами продаж вчинено за 280373,00 грн., які продавець, отримав повністю до підписання договору в безготівковій формі. Земельна ділянка купується за письмовою згодою чоловіка покупця [PERSON] , викладеною у вигляді заяви (пункт 20 договору). Таким чином, загальна вартість будинковолодіння (житловий будинок разом із земельною ділянкою), розташованого по [ADDRESS] становить 1129937,00 грн. З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 21 липня 2014 року відповідач [PERSON] зареєструвала за собою право власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 4610165500:05:001:0252 / Т-1 а.с.13,14/. 23 липня 2014 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє місце проживання у вказаному житловому будинку, зазначивши себе членами сім`ї голови будинку [PERSON] , що підтверджується записами у будинковій книзі. Крім вказаних двох осіб, у будинку також зареєстровані донька відповідачів [PERSON] та [PERSON] / Т-1 а.с.85-88/. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на час приватизації сторонами квартири у 1994 році) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України у своїй «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року судам було роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна. Квартира [ADDRESS] належала трьом власникам [PERSON] , [PERSON] та їх малолітньому сину [PERSON] на праві спільної сумісної власності, власність на квартиру була набута сторонами у 1994 році відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і тому, за своєю правовою природою, набуття права власності на спірну квартиру не залежало від трудового внеску кожного співвласника, тому частки вважалися рівними. У 1998 році вказана квартира була обміняна без доплат [PERSON] , яка діяла за себе особисто та від імені на той час неповнолітнього сина [PERSON] , та [PERSON] на 59/100 часток житлового будинку [ADDRESS] . В результаті здійсненою міни житлом 59/100 часток вказаного житлового будинку перейшло у власність позивача та відповідачів по 59/300 часток кожному. Тобто, 59/100 часток вказаного житлового будинку належала на праві спільної часткової власності трьом власникам [PERSON] , [PERSON] та їх сину [PERSON] , розмір їх часток у майні був рівний, а саме кожному належало по 59/300 частці у придбаному майні. Згідно зі статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Відповідно до частин 2, 4 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 ЖК України, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Тобто, повнолітні син (донька) є членами сім`ї власника лише в тому разі, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство (частина 2 статті 64 ЖК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 175 ЦК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності. Діти мають право на виділ у натурі майна, що є у спільній сумісній власності батьків і дітей. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна є неможливим (частина друга статті 183 Цивільного кодексу України), діти, які мають право на виділ частки із майна у натурі, мають право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до частини 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частина 4 статті 368 ЦК України). Суд виходить з того, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке куплене за спільні кошти членів сім`ї та одержане за договором, укладеним одним із її членів, до об`єктів спільної сумісної власності членів сім`ї, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного із членів сім`ї. У даному випадку [PERSON] та [PERSON] , який діяв за себе особисто та від імені сина [PERSON] згідно з нотаріально посвідченою довіреністю, що свідчить, що позивач повністю довірив батькові всі питання, зокрема, і ті, які пов`язані з оформленням договорів купівлі-продажу нерухомості, продали 14 липня 2014 року нерухоме майно у м. Харкові, яке належало сторонам (трьом власникам) на праві спільної часткової власності за 1262520,00 грн., і майже відразу 21 липня 2014 року (тобто через сім днів) [PERSON] купує спірне будинковолодіння у м. Львові-Рудно за меншу ціну - 1129937,00 грн, уклавши договір купівлі-продажу лише на своє ім`я. При цьому, в договорах купівлі-продажу спірного будинку та земельної ділянки вказано, що [PERSON] , як покупець, укладала ці договори за згодою свого чоловіка - [PERSON] , яка засвідчена приватним нотаріусом. При нотаріальному посвідченні договору [PERSON] нотаріусу не повідомляла, що купує будинок та земельну ділянку як особисту приватну власність, не просила визначити статус вказаного майна в договорі, а останній не містить жодних застережень. Фактично сторонам договору роз`яснено зміст не лише статті 65 СК України, а і статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», якою передбачено, що неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. За таких обставин, суд, незважаючи на те, що позивач вже на день укладення договору купівлі-продажу мав 21 рік, тобто не був дитиною в розумінні положень СК України, вважає, що це не давало право відповідачам вчиняти дії, які були скеровані на зменшення прав їх сина, як власника нерухомого майна. При цьому, якщо майно придбано на спільні кошти членів сім`ї (батьків та дітей), то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із її членів не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності членів сім`ї (батьків та дітей). Суд зазначає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК України). За частиною 3 статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц викладено висновок про те, що правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. Зазначена норма права (стаття 238 ЦК України) передбачає також добросовісність поведінки особи - представника, який діє від імені іншої особи на підставі довіреності або в силу своїх повноважень. Суд вважає, що відповідач [PERSON] , якому син видав вищевказану довіреність, після того як отримав гроші за частку в нерухомому майні, яке належало сторонам на праві спільної часткової власності, та витратив їх на придбання спірного будинковолодіння у м. Львові, заперечуючи право сина на вказане нерухоме майно, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно одного із співвласників. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів, які б вказували на те, що він передавав позивачу грошові кошти, які належали останньому після продажу його частки в об`єкті нерухомого майна у м. Харкові. При цьому, відповідно до довіреності від 28 червня 2014 року відповідач мав право на відкриття рахунків у банківських установах на ім`я позивача, що давало йому можливість віддати синові гроші, які належали останньому після продажу частки будинковолодіння у м. Харкові. Також, матеріали справи не містять жодного доказу, що міг свідчити про те, що відповідачі, як подружжя мали інші кошти за які б могли придбати спірний будинок, що вказує на те, що вказаних коштів у власності подружжя не було. Крім цього, відповідач [PERSON] у відзиві зазначає, що відповідачами була проведена реконструкція спірного будинку у м. Львові-Рудно, що також вказує на те, що всі кошти, які були отримані відповідачами від продажу частини будинковолодіння у м. Харкові, що належала сторонам на праві спільної власності, були витрачені на придбання та облаштування спірного будинку. На день придбання спірного будинку у 2014 році позивач не перебував у шлюбі, був людиною молодого віку (21 рік), вселився у вказаний будинок разом з батьком [PERSON] , як член сім`ї його матері, що підтверджується записами будинкової книги, і тому, суд вважає, що у вказаний період сім`я [PERSON] безумовно складалася з чотирьох осіб (позивача, відповідачів та доньки останніх). Беручи до уваги, що спірне будинковолодіння у м. Львові-Рудно були придбані для спільного проживання сторін, за їх спільні кошти, які були отримані від продажу частини будинковолодіння у м. Харкові, що належала сторонам на праві спільної власності, а також те, що сторони на час придбання вказаних об`єктів нерухомості належали до членів однієї сім`ї, враховуючи, що домовленостей між сторонами при визначення часток у вказаному майні досягнуто не було, суд приходить до висновків, що слід встановити, що спірні будинок та земельна ділянка по [ADDRESS] належать позивачу та відповідачам на праві спільної сумісної власності. Щодо позовних вимог про поділ житлового будинку та земельної ділянки та визнання права власності на ідеальні частки у вказаному майні. Згідно з частиною 1 статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (частина 3 статті 372 ЦК). Разом з тим, зі змісту статті 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. При цьому, якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між співвласниками відповідно до їхніх часток, суд визнає їх ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу та залишає майно в їхній спільній частковій власності. У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 зроблено висновок, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків». У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15 зроблено висновок про те, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників». Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, від 12 серпня 2021 року у справі від 644/5579/18, від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18. Позивач фактично просить здійснити підтвердження розміру його частки у праві спільної сумісної власності батьків та дітей на спірні будинок та земельну ділянку, оскільки такий не визнається його батьком - відповідачем [PERSON] , який вважає що спірні об`єкти нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя відповідачів, а відтак, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовної вимоги про поділ майна, а саме, у спосіб визначення частки у будинку та земельній ділянці, а не виділу чи поділу, і такий спосіб, з огляду на положення статті 16 ЦК України, за обставин цієї цивільної справи є належним та ефективним. Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі 463/7631/19. З огляду на те, що спірні будинок та земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності трьох членів сім`ї, а саме: позивача та відповідачів, з яких два співвласника позивач та відповідач [PERSON] фактично просять визначити їх частки у спільному сумісному майні батьків та дітей, суд вважає, що у судовому порядку слід визначити ідеальні частки у будинку та земельній ділянці за трьома співвласниками, а саме по 1/3 ідеальній частці за кожної із сторін у справі, з визнанням за ними права власності на зазначені частки у майні. Щодо застосування строків позовної давності. Представник відповідача [PERSON] вважає, що у задоволені позову слід відмовити з підстав пропущення строків позовної давності, мотивуючи це тим, що позивач дізнався про порушення своїх прав 14 липня 2014 року, тобто, у день оформлення його матір`ю правовстановлюючих документів на спірні об`єкти нерухомого майна на її ім`я, а з позовом до суду позивач звернувся лише у грудні 2022 року, тобто, більше ніж через вісім років. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 3, 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (пункти 45-48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16). У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 судам було роз`яснено, що у тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі, обчислюється з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна. Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ спільного сумісного майна, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів цивільної справи № 462/4948/22 убачається, що [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя 21 вересня 2022 року. Отже, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного сумісного майна, обчислюється не з дати оформлення правовстановлюючих документів на спірний об`єкт нерухомості на ім`я одного із співвласників (укладання договору купівлі-продажу від 21 липня 2014 року), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З огляду на те, що позивач зареєстрований у спірному будинку, ніхто із членів сім`ї не заперечував його право на частку у спільному сумісному майні, тобто, до того часу, поки у вересні 2022 року не виник спір між його батьками (відповідачами по справі) щодо поділу майна, суд приходить до переконання, що саме з моменту виникнення вказаного спору між батьками позивача слід відраховувати позовну давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права. Оскільки позивач звернувся із зазначеним позовом до суду у грудні 2022 року, тобто в межах строку позовної давності, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви [PERSON] про застосування позовної давності. Висновок суду у справі. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: спірні об`єкти нерухомості слід визнати спільною сумісною власністю сторін; у судовому порядку слід визначити, що частка позивача та відповідача [PERSON] у спірному майні становить по 1/3 ідеальної частки від усього майна, і тому, за вказаними двома співвласниками слід визнати право власності на 1/3 ідеальної частки спірного будинку та земельної ділянки за кожним; право спільної сумісної власності сторін на спірні об`єкти необхідно припинити. Щодо розподілу судових витрат. Беручи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 2/3 частини сплаченого останнім судового збору в розмірі 12653,10 грн., а відтак, з відповідачів слід стягнути 8435,30 грн. в рівних частках (12653,10 грн. х 2/3), тобто, по 4217,70 грн. з кожного.

Outcome: partial