Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частки з усіх видів її заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого законом для дітей відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 2014 року позивач проживав однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу. [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Позивач зазначає, що через деякий час відносини між сторонами погіршились, їх малолітній син залишився проживати з відповідачем, проте з середини 2020 року дитина проживає разом з позивачем. Також позивач зазначає, що оскільки він проживає допізна дитина проживає з бабусею, проте позивач постійно навідується до сина, допомагає та цікавиться ним. Вказує, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчанням, підготовкою до самостійного життя. Відповідач не виконує обов`язків покладених законом на батьків, дитина знаходиться на повному утримані позивача. Також позивач вказує, що позбавлення батьківських прав не звільняє від обов`язку щодо утримання дитини. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 березня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію. Зобов`язано Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. (а.с.23-25) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.61-62) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що більше 4 років дитина проживає з ним, відповідач весь цей час не з`являлась, не приймала участі у вихованні, фінансової допомоги на утримання дитини не надавала. Зазначив, що забрав дитину у відповідача, оскільки та зловживала спиртними напоями та не здійснювала належного догляду за сином. Також пояснив, що відповідач обізнана про місце проживання сина, жодних перешкод їй у спілкуванні з дитиною не чинилось, під час поодиноких телефонних розмов між сторонами відповідач навіть не цікавилась про дитину. Подав до суду заяву, в якій не заперечував проти заочного вирішення справи (а.с.78). Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явилась, була повідомлена про день, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, заяв чи клопотань до суду не подала. Представники третіх осіб в судове засіданні не з`явились. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації - Сова Т.В. подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без участі представника служби та органу опіки та піклування, прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. (а.с.38) Як визначено ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі в судовому засіданні відповідача та, за згодою позивача, ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача, опитавши в порядку, передбаченому ст.171 СК України, дитину [PERSON] , [INFO] , допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За даними повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження та свідоцтва про народження, матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , батьком - [PERSON] (а.с.6-7, 9). Як убачається з довідки ДНЗ №274 від 08 серпня 2022 року, [PERSON] , 2015 року народження, відвідував ДНЗ №274 Дніпровського району м.Києва з 02 листопада 2020 року. За час відвідування дитиною дошкільного закладу участь у батьківських зборах та закладах приймали бабуся, [PERSON] та батько [PERSON] . Мати дитини, за вказаний період часу, участі в життєдіяльності дитини в дошкільному закладі не приймала. (а.с.11) В характеристиці, наданій 21 червня 2023 року директором СЗШ І-ІІІ ступенів №195 м.Києва та класним керівником учню 1-А класу [PERSON] відображено, що дитина проживає разом з бабусею, [PERSON] , для зарахування дитини до першого класу приходив батько, [PERSON] . Протягом навчального року, з вересня по червень, приводила до школи і забирала дитину його бабуся - [PERSON] . Дитина забезпечена всім необхідним шкільним приладдям. (а.с.55). В матеріалах справи наявний акт №60 від 19 квітня 2023 року обстеження умов проживання за місце проживання позивача з сином за адресою: [ADDRESS] , з якого вбачається, що дитині створені належні умови для проживання (а.с.76). Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 01 травня 2023 року №103/3065/41/3 (протокол засідання комісії від 26.04.2023 №6) комісією встановлено, що батьки дитини [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] та [PERSON] проживали з 2014 року в громадянському шлюбі. Після розлучення батьків малолітній мешкав з матір`ю, яка неналежним чином виконувала свої обов`язки, вела аморальний спосіб життя, ігнорувала елементарні потреби у догляді за дитиною. З серпня 2020 року дитина постійно проживає з батьком, який займається його вихованням та утриманням. Дитина мешкає з батьком та бабусею за адресою: [ADDRESS] , де створено належні умови для проживання та розвитку дитини. Мати дитини з сином не проживає, вихованням та утриманням дитини не займається, не цікавиться його життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, матеріально не допомагає. Спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї проведено бесіду з малолітнім [PERSON] , 2015 року народження, який повідомив, що матір він не пам`ятає, вона з ним не спілкується, не відвідує, не вітає з днем народження та святами. Приймаючи до уваги зазначене, враховуючи думку дитини, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що вона ухиляється від виховання та утримання дитини. (а.с.39-40) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є матір`ю позивача, сторони спільно проживали приблизно до 2020 року, після чого дитина сторін проживала з відповідачем, в подальшому, приблизно через півтора року свідок з позивачем забрали сина останнього від відповідача, оскільки та не здійснювала належного догляду за дитиною, зловживала спиртними напоями, з цього часу дитина проживає зі свідком, три - чотири дні на тиждень дитина поживає з позивачем. Протягом всього цього часу відповідач жодного разу не з`явилась, проте обізнана де проживає дитина, не телефонувала. Також свідок зазначила, що через пів року з часу проживання онука з нею, той почав називати свідка мамою. Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини, матір`ю якої вона є. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (ст. 164-167). За правилами, визначеними ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно позовної заяви, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Частинами 2 та 4 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). При встановленні фактичних обставин даної справи судом в порядку ст.171 СК України був опитаний [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що проживає з мамою та батьком, при цьому мамою він називає бабусю - допитаного у справі свідка. Відповів, що особа на ім`я [PERSON] йому не відома. Як убачається з протоколу бесіди від 19 квітня 2023 року, проведеної з дитиною [PERSON] головним спеціалістом відділу соціально-правового захисту дітей Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, дитина пояснила, що маму не пам`ятає, вона йому не телефонує, не приходить, з новим роком та днем народження не вітає. [PERSON] називає мамою. (а.с.75) Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, приймаючи до уваги пояснення позивача та показання свідка, а також пояснення опитаної в судовому засіданні дитини,

Outcome: approved