Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), треті особи: публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» (надалі за текстом - ПАТ «Платинум Банк»), товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс Холдинг» (надалі за текстом - ТОВ «Ренесанс Холдинг»), [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] ), в якому просив: витребувати від відповідача на користь позивача садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 1 834,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 167674080000 та земельну ділянку, на якій розташований вищевказаний садовий будинок, площею 0,0675 гектарів, кадастровий номер 8000000000:91:453:0020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224832080385 (надалі за текстом - спірне майно). В обґрунтування позову зазначив, що є власником будинку та земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] , згідно договорів купівлі-продажу від 06.06.2015, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б. 24 квітня 2019 року позивачу стало відомо, що в державному реєстрі речових прав на майно за період з 12 по 18 квітня цього року було повністю скасовані усі реєстраційні дії та записи по об`єктам нерухомого майна за останні 6 років і власником майна є відповідач. Підставою для скасування реєстраційних дій став Наказ Міністерства юстиції України від 16.04.2019 № 1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» (надалі за текстом - Наказ № 1226/5), виданий за результатами розгляду скарги [PERSON] . Після розгляду цієї скарги в державному реєстрі речових прав на майно за період з 12 по 18 квітня 2019 року було повністю скасовано усі реєстраційні дії та записи по об`єктам нерухомого майна в [ADDRESS] і власником спірного майна за даними реєстру стала відповідачка. В подальшому, Наказ Міністерства юстиції України від 16.04.2019 р. № 1226/5 було скасовано в судовому порядку та повторно розглянуто скаргу [PERSON] , внаслідок чого Міністерством юстиції України прийнято Наказ № 2093/7 від 17.06.2021 (надалі за текстом - Наказ № 2093/7), яким відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] . Позивач зазначає, що і на даний момент є дійсним власником спірного майна, оскільки його правовстановлюючі документи (нотаріальні договори купівлі-продажу від 06.06.2015 р.) є чинними і мають пріоритет над наступними записами в Державному реєстрі про право власності за відповідачем, яке було туди внесено після скасування Мінюстом реєстраційних дій Наказом № 1226/5 від 16.04.2019. Разом з тим, відомості про право власності позивача на майно у відповідний державний реєстр до цих пір так і не внесено, титульним власником майна є відповідачка, що свідчить про триваюче порушення права позивача володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Позивач вважає, що оскільки між ним і відповідачем немає жодного правочину з приводу відчуження спірного майна, таке майно підлягає поверненню його дійсному власнику, яким є позивач, на підставі ст. 388 ЦК України, як майно, яке вибуло з володіння власника поза його волею. Просив позов задовольнити та покласти на відповідачів судові витрати. Ухвалою суду від 20 травня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 22.06.2022 представником позивача подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 23 червня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. [PERSON] 03.10.2022 подав до суду пояснення щодо позову, в яких зазначив, що є іпотекодержателем садового будинку (разом із земельною ділянкою) розташованого в [ADDRESS] , загальною площею 1 834,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 167674080000 на підставі договору іпотеки від 11.11.2015, укладеного між ним та позивачем. На даний час іпотека не припинялася, оскільки зобов`язання за договором позики не виконані. Щодо позовних вимог зазначив, що відповідно ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи, які містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії, а у разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Наказом № 1266/5 не було визнано недійсним жодного із чинних правочинів щодо купівлі-продажу нерухомого майна та передачі такого майна в іпотеку, а лише була скасована державна реєстрація таких правочинів. У подальшому, ці правочини не оспорювались в судовому порядку, а відтак є чинними. Таким чином, позивач і на даний момент є власником та іпотекодавцем будинку та земельної ділянки, розташованих в [ADDRESS] . У зв`язку з цим, [PERSON] вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Кирей Я.К. 17.10.2022 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до наданих позивачем інформаційних довідок, Наказу № 1226/5 та висновку Центральної комісії від 15.04.2019 єдиним законним власником спірного майна з 2009 року є відповідач. Відповідач у 2013 році виступала майновим поручителем за кредитними зобов`язаннями фізичної особи-підприємця [PERSON] (кредитний договір № 55/11/13-К від 28.11.2013) та поручилася своїм майном перед публічним акціонерним товариством «Фінбанк» (надалі за текстом - ПАТ «Фінбанк») шляхом укладення договору іпотеки від 28.11.2013. В подальшому, ПАТ «Фінбанк» уступив право вимоги за іпотечними договорами на користь ПАТ «Платинум Банк». Відповідач як власник майна жодного разу не відчужувала спірне майно ані особисто ані через довірених осіб. Також представником відповідача зазначено, що впродовж 2015-2016 років в ході рейдерського захоплення майнового комплексу за адресою: [ADDRESS] , відбулися ряд незаконних дій щодо перереєстрації вищевказаного нерухомого майна, у зв`язку з чим, було зареєстровано низку кримінальних проваджень, в рамках яких було встановлено, що протягом травня-червня 2015 року державним реєстраторам Головного територіального управління юстиції у м. Києві подано заяви від імені представника ПАТ «Платинум Банк» Богінського А.В. про припинення обтяжень за вищевказаними об`єктами нерухомого майна. При цьому була використана довіреність від імені в.о. Голови правління ПАТ «Платинум Банк» Рожкової К.В., якою нібито уповноважено [PERSON] на вчинення таких дій. Відповідно до висновку експерту, при вчиненні зазначених дій підпис виконано не [PERSON] , а іншою особо, відбиток печатки нанесений не печаткою ПАТ «Платинум Банк». 15.05.2015 невстановлена особа, використовуючи підроблену довіреність від імені відповідача та підроблений паспорт [PERSON] , де була вклеєна фотокартка [PERSON] , уклала договори купівлі-продажу спірного майна із довіреною особою із [PERSON] , який, у свою чергу 06.06.2015 продав ці об`єкти нерухомості безпосередньо позивачу. Таким чином, майно, законним власником якого була відповідач, на підставі незаконних дій було перереєстровано на інших осіб, тобто вибуло з власності відповідача поза її волею, а укладені договори купівлі-продажу майна в розумінні ст. 203 ч. 3 , ст. 215 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) є нікчемним На підставі скарги [PERSON] була проведена перевірка, за результатами якої Наказом № 1226/5 скасовано реєстраційні дії щодо спірного майна, в тому числі, реєстраційні дії пов`язані з реєстрацією права власності за [PERSON] та позивачем, скасовано обтяження за [PERSON] . Таким чином, право власності відповідача на спірне майно було відновлено, а посилання позивача на договори від 06.06.2015 є безпідставним, оскільки речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли після 1 січня 2013 року, підлягають реєстрації у Державному реєстрі прав, і саме після проведення реєстрації особа стає власником майна. На думку представника відповідача, посилання позивача на Наказ № 2093/7 є безпідставним, оскільки у висновку Центральної комісії зазначено, що повторний розгляд скарги здійснений на виконання Постанови Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2021 року, справа № 910/9843/19, яка була в подальшому скасована Постановою Верховного суду від 06.10.2021 року, а матеріали справи № 910/9843/19 були направлені до Господарського суду м. Києва на новий розгляд. Також 17.08.2021 нотаріусом Калуського нотаріального округу Котелко С.Д. (надалі за текстом- нотаріус Котелко С.Д.) було внесено зміни до записів про право власності № 2657860, 3575782 та було змінено власника спірного майна з відповідача на позивача. За результатами розгляду скарги відповідача, Центральною колегією МЮУ було встановлено порушення законодавства нотаріусом Котелко С.Д., скасовано рішення нотаріуса про перереєстрацію майна від 17.08.2021. Враховуючи вищевикладене, майно вибуло з власності відповідача у 2015 році поза її волею, а відтак, договори купівлі-продажу спірного майна є нікчемними та не зумовлюють переходу/набуття прав. Відповідно, позивач не є власником спірного майна, а спірне майно не може бути витребувано у відповідача на підставі статті 388 ЦК України. З урахуванням наведеного, представник відповідача вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не є власником спірного майна та не є його добросовісним набувачем. Разом з відзивом на позовну заяву представником відповідача подано клопотання про витребування у позивача оригіналів договорів купівлі-продажу спірного майна. 07.12.2022 представник відповідача подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що записи про реєстраційні дії щодо спірного майна були вчинені 17.04.2019, позивач дізнався про порушення його прав 24.04.2019, а звернувся з позовом до суду 29.04.2019. У зв`язку з цим, представник відповідача просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з підстав пропущення строку позовної давності. Представник позивача - адвокат Герман Д.О. в судовому засіданні 08.03.2023 подав додаткові пояснення щодо застосування строку позовної давності, зазначив, що згідно із Законом України № 540-ІХ від 30.03.2020 розділ «Прикінцеві і перехідні положення ЦК України доповнено п. 12, яким під час карантину, строки, визначені, зокрема ст. ст. 257, 258 кодексу продовжуються на строк дії карантину, а тому клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню. В судовому засіданні04.05.2023 представником позивача було подано додаткові пояснення, в яких зазначив, що підставою позбавлення позивача Міністерством Юстиції України права власності було ймовірно помилкові дії державних реєстраторів, а не помилки або протиправні дії позивача. Позивач є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки набув його за відплатним правочином, який в судовому порядку не визнавався недійсним. Також зазначив, що незалежно від того, чи було скасовано наказ № 1226/5, такий наказ не може бути підставою для набуття права власності відповідачем на спірне майно, оскільки таке набуття суперечило б праву власності позивача, яке виникло на підставі чинного договору купівлі-продажу. Крім того, Наказ № 2093/7 є чинним, не визнавався недійсним та не був скасований. Також надав до суду архівну довідку, відповідно до якої, слідчим Соломянського УП ГУ НП 01.04.2016 у місті Києві було проведено виїмку договору купівлі-продажу садового будинку від 06.06.2015. Представник відповідача в судовому засіданні 04.05.2023 подав до суду список судових справ щодо спірного майна. В судовому засіданні 29.08.2023 представник відповідача подав клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням суду у справі № 910/9843/19 про визнання недійсним Наказу № 12265/5. Представник позивача в судовому засіданні подав заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі, зазначив, що відповідно до ст. 215 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), суд не може посилатись на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду. Окрім того, незалежно від того, чи було скасовано наказ № 1226/5, такий наказ не може бути підставою для набуття права власності відповідачем на спірне майно, оскільки таке набуття суперечило б праву власності позивача, яке виникло на підставі чинних договорів купівлі-продажу. Представник позивача у судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представник ТОВ «Ренесанс Холдинг» в судовому засіданні зазначив, що на його думку, позовні вимоги підлягають задоволенню. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, явку своїх представників не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 06.06.2015 між [PERSON] та позивачем було укладено договір купівлі-продажу садового будинку, відповідно до умов якого позивач купив та прийняв у власність садовий будинок загальною площею 1 834,2 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 167674080000. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Клименком Д.Б., зареєстровано в реєстрі за № 965 (т.1, а.с. 11-14). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відомості про державну реєстрацію права власності на зазначений садовий будинок були внесені до реєстру 06.06.2015, номер запису про право власності 9938827, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 21868658 від 06.06.2015 (т.1, а.с. 15-16). 06.06.2015 між [PERSON] та позивачем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого позивач купив та прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0675 га, кадастровий номер 8000000000:91:453:0020 що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 32080385. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Клименком Д.Б., зареєстровано в реєстрі за № 963 (т.1, а.с. 17-20). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відомості про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку були внесені до реєстру 06.06.2015, номер запису про право власності 9938763, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 21868541 від 06.06.2015 (т.1, а.с. 21-22). Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2019 № 1226/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» було задоволено скаргу [PERSON] , скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.06.2015 № № 21868658, 21868541, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б. (т.1, а.с. 66-67). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна « 299080121 від 11.02.2022, власником садового будинку загальною площею 1 834,2 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 167674080000, є відповідач, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 6258642 від 26.09.2013 (т.1, а.с. 23-39). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна « 299079500 від 11.02.2022, власником земельної ділянки площею 0,0675 га, кадастровий номер 8000000000:91:453:0020 що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 32080385, є відповідач, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 8407987 від 28.11.2013 (т.1, а.с. 40-58). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту у цивільному судочинстві являється порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Суд зазначає, що порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Підстави набуття права власності на річ (майно) передбачені статтею 328 ЦК України, якою встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У розумінні положень ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. ЦК України передбачено як один із способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконної володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому, суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Подібний за змістом правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Судом встановлено, що право власності на спірне майно виникло у позивача на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, відомості про державну реєстрацію право власності на нерухоме майно були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 204 ЦК України, презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тому, у разі неспростування презумпції правомірності договору, правовідносин, які виникли за ним, є дійсними, а їх наслідки - правомірними. Протягом розгляду даної справи суду не було надано доказів, які могли б свідчити про недійсність зазначених договорів купівлі-продажу. Доводи представника відповідача про те, що майно було відчужено на користь попереднього власника - [PERSON] за підробленими документами, не підтверджені належними доказами, крім того, відповідачем не було вчинено жодних дій для оскарження таких договорів. Крім того, 18.04.2019 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно було вилучено запис про обтяження майна іпотекою ПАТ «Платинум Банк» номер запису про іпотеку 3579017, який був зареєстрований внаслідок укладання іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В. 28.11.2013 за реєстровим номером 4329 (боржником [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ). Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» було іпотекодержателем за вказаним договором іпотеки. При цьому доказів розрахунків боржника з кредитором за вказаним договором іпотеки у суду немає. В той же час, відповідно до інформації Єдиного державного реєстру судових рішень, Подільським районним судом міста Києва розглядається справа, про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідачем в якій є відповідач по даній справі. За результатами розгляду скарги [PERSON] , Наказом № 1226/6 було скасовано відповідні рішення про державну реєстрацію права власності позивача на спірне майно. В той же час, реєстрація прав хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто, державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права, що прямо випливає із положень ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка визначає, що відомості, які містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії, а у разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Близький за змістом правовий висновок неодноразово сформульований Верховним Судом, зокрема, в постановах від 27.06.2018 у справі №921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі №909/472/18, від 29.04.2020 у справі №911/1455/19. Конституційний суд України у Рішенні від 16 листопада 2022 року №o 9-р(ІІ)/2022 у справі № 3-270/2019(6302/19) за конституційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Одестеплокомуненерго" щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (щодо непорушності права власності) зазначив, що ухвалення Міністерством юстиції України рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно може бути кваліфіковано, насамперед, як припинення офіційного визнання і підтвердження державою юридичного факту набуття особою такого права власності внаслідок чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносять запис про скасування державної реєстрації права власності. Отже, особа втрачає можливість вільно та на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю. Крім того, в оспорюваному приписі статті 37 Закону немає чіткої та зрозумілої вказівки на юридичні наслідки ухвалення Міністерством юстиції України рішення про скасування рішення про державну реєстрацію права власності в аспекті визначення особи власника майна. Отже, скасування Міністерством юстиції України на підставі оспорюваного припису статті 37 Закону рішення про державну реєстрацію права власності спричиняє юридичну невизначеність у відносинах власності та обмежує Товариство в розпорядженні майном. Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України «Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави». Конституційний Суд України стверджує, що держава зобов`язана гарантувати і забезпечити права і свободи людини у спосіб та в межах, визначених Конституцією та законами України, а також утриматись від притягнення особи до юридичної відповідальності або застосування до неї інших надмірних санкцій у разі помилкових або незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади та інших органів або осіб, які виконують функції держави. У даному випадку підставою для скасування реєстраційних дій були не помилки або протиправні дії позивача, тобто втручання у його право власності відбулось унаслідок помилкових дій та рішень інших осіб. Постановою Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/9843/19 від 13.04.2021 Наказ № 1226/5 було скасовано. За результатами повторного розгляду скарги Міністерством юстиції України прийнято Наказ № 2093/7 (надалі за текстом - Наказ № 2093/7), яким відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] . На думку відповідача, скасування наказу відбулося з процесуальних підстав і не створює правових наслідків для позивача, враховуючи, що триває судовий розгляд справи № 910/9843/19, а Постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.04.2021 було скасовано. Суд не погоджується з такою позиціє відповідача, оскільки Наказом № 1226/5 за результатами розгляду скарги [PERSON] було скасовано реєстраційні дії щодо майна позивача, чим порушено його права як власника. Судом було відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення розгляду справи до набрання законної сили у справі № 910/9843/19 з тих підстав, що дана справа розглядається після скасування реєстраційних дій щодо майна позивача, а також не впливає на його права власника, які отримані на підставі чинних правочинів. Суд зазначає, що стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно в позасудовий спосіб і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Позивач, в розумінні діючого законодавства, є добросовісним набувачем майна, оскільки набув його за відплатним правочином, який в судовому порядку не визнавався недійсним, а відтак позбавлення його права власності поза межами судових процедур та без жодної компенсації вартості втраченого майна суперечить його правам власника, які встановлені та гарантуються законодавством. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про наявність правових підстав для задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 12 405 гривень, сплата якого підтверджується квитанцією № 148839044 від 21.06.2022 (т. 1, а.с. 117). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved