Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

У січні 2021 року АТ «Райффайзен Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання. Так, позивач обгрунтовуючи свої вимоги зазначив, що відповідачі після ухвалення рішення про стягнення заборгованості не виконують його, а тому Банк був змушений звернутись до суду з позовними вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання. Відтак, позивач просить суд: - стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] , інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за Кредитним договором №014/9408/74/57728 від 11.07.2007 року за період з23.04.2012 року по 18.12.2020 року у розмірі, - 566 161 грн. 01 коп.; - стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] , 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання за Кредитним договором № 014/9408/74/57728 від 11.07.2007 року за період з 18.12.2017 року по 18.12.2020 року, у розмірі - 48 130 доларів США 41 центів. Ухвалою від 16.02.2021 р. відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. 07.10.2021 ухвалою суду було замінено позивача Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» його правонаступником - Акціонерним товариством «Оксі Банк» (79019, м. Львів, вул Газова, 17). 01.08.2022 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду справи по суті. 28.06.2023 ухвалою суду було замінено позивача Акціонерне товариство «Оксі Банк» його правонаступником - [PERSON] . Позивач в судове засідання з`явився, подав заяву, в якій не заперечує щодо заочного рішення та розгляду справи без фіксування технічними засобами. В судове засідання відповідачі не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення про судове засідання на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідачі вважаються повідомленими про розгляд справи належним чином. Окрім цього, відповідачами не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, встановлено, що 11 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту та громадянином України [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/9408/74/57728 відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі - 294 350 доларів США 00 центів строком до 11.07.2027 року із сплатою 13,00 % річних за користування кредитними коштами, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами, комісії згідно умов Кредитного договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Договором. Поручителем по кредиту виступив громадяни України [PERSON] на підставі Договору поруки № 96-05/13/532 від 20.03.2009 року. Відповідно до умов п. 1.1. Кредитного договору, Кредитор зобов`язався надати Позичальнику Кредит, а Позичальник зобов`язався отримати Кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору Суми Кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісій згідно умов Договору та тарифів Кредитора, а також виконати інші обов`язки, визначені умовами Кредитного договору. Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п. 4.1. Кредитного договору, шляхом перерахування кредитних коштів у безготівковій формі з позичкового рахунку на поточний рахунок Позичальника, з подальшою можливістю видачи готівки через касу Кредитора (Копія Виписки пп рахунку додається). Таким чином, Банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. 20 березня 2009 року між позивачем та відповідачем-1, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України було укладено Додаткову угоду № 96-05/13/531, за умовами якої позичальнику встановлені кредитні канікули на період яких зменшено розмір щомісячного платежу шляхом сплати різниці в платежі за рахунок додаткових траншів кредиту, які відносяться на збільшення розміру кредиту, у зв`язку із чим сума кредиту за Кредитним договором встановлена у розмірі 316 774,42 долари США. Згідно п. п. 1.3, 5.1. Кредитного договору, Позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредитної заборгованості згідно Графіку щомісячно у розмірі 1\\240 від суми ліміту отриманого кредиту та процентів щомісячно на основі процентної ставки в розмірі, визначеному п. 1.4 Кредитного договору за фактичну кількість днів користування кредитними коштами починаючи з дня надання кредиту ( часткового надання кредиту) до дня повного погашення заборгованості за кредитом включно (Графік надання кредиту - Додаток № 1, Графік погашення кредиту та відсотків - Додаток № 2 до Кредитного договору). Отже, з укладенням Кредитного договору та додаткових угод до нього та надання кредитних коштів у Позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості, у разі прострочення якого Кредитор має право достроково стягнути заборгованість за кредитом та відсотками. Проте, всупереч вимогам п. 5.1, п. 3.1, 3.3 Кредитного договору Позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом. Відтак, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18.10.2011 року у справі № 2-3982/11 позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено в повному обсязі, а саме: стягнуто з [PERSON] (солідарно з [PERSON] ) заборгованість за Кредитним договором у сумі: 376 407 доларів США 16 центів та вирішено питання про розподілення судових витрат. Однак, як зазначив позивач, що у зв`язку з неналежним виконанням рішення суду та умов Кредитного договору несплатою періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, на адресу позичальника та фінансового поручителя були направлені повідомлення про неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором та договором поруки від 12.01.2021 року, надавши можливість позичальнику та фінансовому поручителю добровільно врегулювати заборгованість за Кредитним договором. Однак, у визначені Кредитором строки вимога не було виконано, заборгованість не погашена. Таким чином, позивач був змушений звернутись до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання. Також, встановлено, що між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки та 30 липня 2021 року АТ «Оксі Банк» було укладено з ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал» та в цей же день укладено договори відступлення прав вимоги за кредитним договором № 014/9408/74/57728 від 11 липня 2007 року та договором іпотеки від 11 липня 2007 року з фізичною особою [PERSON] . З врахуванням зазначеного, [PERSON] є правонаступником прав та обов`язків первісного кредитора АТ «Райффайзен Банк» за кредитними зобов`язаннями 014/9408/74/57728 від 11 липня 2007 року [PERSON] , а тому позовні вимоги в разі їх задоволення підлягають стягненню на користь [PERSON] . На підставі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню тільки у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припинив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання суми передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджен постановах Великої Палати Верховного Суду від 014.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням 3% річних та нарахування інфляційних витрат на суму боргу є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Первісний позивачем надано розрахунок, згідно якого інфляційні втрати визначені за період з 23.04.2012 року по 18.12.2020 року та складає, - 566 161 грн. 01 коп. Розрахунок 3 % річних визначений за період з 18.12.2017 року по 18.12.2020 року, що складає - 48 130 доларів США 41 центів. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь - який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2. п. З Постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»). Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). При цьому, індекс інфляції нараховуються не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці. Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць. Наведені висновки узгоджуються із висновками ВСУ, викладеними в постановах від 24.04.2019року у справі № 910/5625/18 від 13.02.2019 року у справі № 924/312/18. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Як вбачається з розрахунку заборгованості, Банк нарахував інфляційні втрати за період, починаючи з 23.04.2012 року по 18.12.2020 року у розмірі, - 566 161 грн. 01 коп., та 3 % річних за період з 18.12.2017 року по 18.12.2020 року складає - 48 130 доларів США 41 центів, в межах строку позовної давності тривалістю у три роки. Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України за Договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку і відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п. 2.2 Договору поруки Відповідач-2 на добровільних засадах бере на себе зобов`язання відповідати перед Позивачем по борговим зобов`язанням Відповідача-1, що визначені п.1.3 Договору поруки, які виникають з умов Кредитного договору, а саме: повернути кредит у повному обсязі, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених Кредитним договором. Окремо п. п. 3.1, 4.1 Договору поруки сторонами визначено, що у випадку невиконання Відповідачем-1 всіх або окремих взятих на себе зобов`язань по Кредитному договору, Відповідач-2 несе солідарну відповідальність перед Позивачем за виконання боргових зобов`язань, у тому ж обсязі, що і Відповідач-1, включаючи сплату основного боргу за Кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків. Відтак, договором поруки передбачено відповідальність поручителя за виконання боргових зобов`язань в тому числі і нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків. Також, варто зазначити, що Положеннястатті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена і у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, провадження № 686/21962/15-ц та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу. Зазначене також відповідає правовому висновку, наведеному у Постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, Постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у Постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Відповідачі по справі були обізнані про грошове зобов`язання, оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18.10.2011 року, у справі № 2-3982/11, було стягнуто з [PERSON] (солідарно з [PERSON] ) заборгованість за Кредитним договором у сумі: 376 407 доларів США 16 центів та вирішено питання про розподілення судових витрат. Таким чином, з огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати коштів, то у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних, відповідно до ст.625 ЦК України. Оскільки, на підставі судового рішення, між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другоїстатті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Саме такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у Постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про обгрунтованість вимог та їх задоволення у відповідності до заявлених вимог первісного позивача, а іншого стороною відповідачів не було спростовано.

Outcome: approved