Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним та визнання права власності в порядку спадкування посилаючись на те, що він є сином [PERSON] та [PERSON] .. За час шлюбу, його батьками придбана кв. [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначений факт встановлений постановою Верховного Суду від 04.04.2018 року. 08.09.2012 року [PERSON] , без відома та згоди дружини [PERSON] , подарував квартиру відповідачу [PERSON] . Відчуження спірної квартири стало можливим після визнання в судовому порядку особистої приватної власності на дане нерухоме майно за [PERSON] , яке у послідуючому було скасоване. Оскільки [PERSON] не мав права здійснювати правочин щодо майна, що належить до спільної сумісної власності, тому зазначений договір дарування має бути визнаний недійсним. [PERSON] помер [INFO] . Відкрилась спадщина і на частину зазначеної квартири, інша частина належить [PERSON] . Він та його мати звернулись з заявами про прийняття спадщини, тому просив визнати за ним право власноті на частину спірної квартири, витребувати її з чужого незаконного володіння [PERSON] , за яким згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 147847832 від 03.12.2018 р. зареєстровано право власності. \~ \~ \~ \~Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння. У позовній заяві виклала аналогічні обставини, що і [PERSON] . Просила визнати недійсним договір дарування кв. [ADDRESS] , що укладений між [PERSON] та [PERSON] . Витребувати 2/4 частини спірної квартири із чужого незаконного володіння у [PERSON] . Визнати за нею право власності на 1/4 частину спірної квартири в порядку спадкування та витребувати дану частину із чужого незаконного володіння [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 липня 2021 року скасовано, справу передано на розгляд до суду першої інстанції. Згідно розпорядження Голови Верховного Суду № 7/0/9-22 від 14.03.2022 на підставі ст. 147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» змінено територіальну підсудність судових справ Ленінського районного суду м. Харкова за Київським районним судом м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2022 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 24 травня 2022 року зупинено провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 251 ЦПК України до залучення у справі правонаступника [PERSON] 15 грудня 2022 року ухвалою суду поновлено провадження по справі, залучено до участі у справі правонаступника [PERSON] [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 31 березня 2023 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду. У задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про залишення без руху позовної заяви [PERSON] відмовлено. Залучено до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] . Ухвалами суду від 31 травня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представників відповідача [PERSON] про повернення до стадії підготовчого провадження, витребування доказів. Задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про визнання явки третьої особи, що заявляє самостійні вимоги [PERSON] обов`язковою. Судове засідання проведене в режимі відео конференції. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі ( а.с. 79 т.5). Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] суду пояснила, що їй не було відомо про укладення договору дарування від 08.09.2012 року. Більш детально пояснити обставини коли вона дізналась про спірний договір не має можливості, оскільки не пам`ятає. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що постановою Верховного Суду від 04.04.2018 року скасовані судові рішення першої та апеляційної інстанцій та прийнято рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання особистої приватної власності на спірну квартиру48 по [ADDRESS] відмовлено. Саме з 04.04.2018 року розпочався відлік позовної давності для звернення до суду про визнання договору дарування недійсним. При зверненні до 04.04.2018 року було очевидним, що жоден суд не визнав би договір дарування від 08.09.2012 року спірної квартири недійсним. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги не визнали та пояснили, що після скасування рішення суду про визнання вище вказаної квартири особистою приватною власністю [PERSON] , квартира не набула власника, а тому відсутній предмет позову. Крім того, пропущений строк позовної давності, оскільки про існування договору дарування [PERSON] знала , проте не використала свого права щодо звернення своєчасно до суду про оспорювання договору. Посилання представника третьої особи щодо можливості звернення до суду з даним позовом після скасування Верховним Судом рішення про визнання спірної квартири особистою власності є безпідставними. У задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] просили відмовити , застосувати наслідки пропущення строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнала, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Просила застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи,причина неявки невідома. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. в судове засідання не з`явилась, будучи у встановленому законом порядку повідомлена про час та місце розгляду справи, надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак О.А. в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223\~ЦПК\~України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Суд, заслухавши пояснення осіб, що з`явились в судове засідання , дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Судом установлено,\~що 27 серпня 1962 року зареєстрована шлюб між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] у них народився син [PERSON] (а.с.5 т.1). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, по справі №2024/2-2374/11 визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 88,9 м2 та житловою площею 61,8 м2 Згідно договору дарування від 08 серпня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостаком О.А. [PERSON] подарував [PERSON] кв. [ADDRESS] ( а.с. 7 -8 т.1). [INFO] [PERSON] помер (а.с.6 т.1), відкрилась спадщина на належне померлому майно, заведена спадкова справа №715/2015 (а.с.1 т.2). 09 грудня 2015 року [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини на майно померлого чоловіка [PERSON] (а.с. 9 т.2). Матеріали спадкової справи містять заповіти від 03 листопада 2009 року, який посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М.В., та відповідно якого [PERSON] заповідав [PERSON] все належне йому на момент смерті майно та від 24 квітня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гаражою І.П. відповідно до умов якого [PERSON] заповів належну йому кв. [ADDRESS] та грошові кошти, які будуть йому належати на момент смерті [PERSON] ( а.с. 29, 31 т.2). 13 січня 2016 року [PERSON] звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] (а.с.32 т.2). 03 лютого 2016 року заяву про прийняття спадщини після смерті батька подав [PERSON] та зазначив, що згідно ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки є особою з інвалідністю 1 групи (а.с.35,39 т.2). [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на частки вкладів після смерті [PERSON] 04 квітня 2018 року постановою Верховного Суду заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року у справі №2024/2-2374/11\~скасовано. У задоволенні позову [PERSON] , правонаступниками якого є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання права приватної власності подружжя\~відмовлено (а.с.32-39 т.1). У постанові встановлено, що з урахуванням діючого на момент набуття спірної квартири у власність законодавства, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У такому випадку, обґрунтування позивача щодо набуття квартири за його особисті кошти, як підставу визнання її особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, правового значення не мають. Відповідач [PERSON] розпорядилася спірною квартирою, в період коли тривало касаційне оскарження судових рішень по справі №2024/2-2374/11. На час розгляду справи, спірна квартира перебуває у власності [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Підстави виникнення права власності: договір купівлі-продажу,серія та номер 4053, виданий 06.09.2017 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. ( а.с. 40 т.1). Як на підставу для задоволення позовних вимог щодо визнання договору дарування недійсним позивач та третя особа з самостійними вимогами посилались, що договір дарування був укладений без відома та згоди [PERSON] , яка була співвласником даної квартири. На момент відчуження квартира перебувала у спільній сумісній власності та вибула з володіння поза волі співвласника. Позивачі зазначають, що вони є спадкоємцями першої черги майна померлого [PERSON] , прийняли спадщину встановлений законом строк. Спірна квартира також входить до спадкової маси, а тому має бути розподілена між ними, як спадкоємцями першої черги, по 1/2 частини відповідно. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої\~статті 16 ЦК України). Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20). Відповідно до статей\~16,\~203,\~215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Аналогічний висновок викладений і в постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18, а саме для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Відповідно до\~ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга\~статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя\~статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,15,16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Згідно частин першої та третьої\~статті 61 СК України\~об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною другою\~статті 65 СК України\~при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Судом установлено що нерухоме майно за адресою [ADDRESS] належало до спільної сумісної власністі подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки сам факт придбання спірного майна в період шлюбу є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя . За вимогами частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою\~статті 65 СК України\~для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої\~статті 369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність згоди одного із співвласників\~одного з подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. За нормами частини четвертої\~статті 203 ЦК України\~правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~є підставою недійсності правочину. Тобто якщо майно, яке є спільною сумісною власністю, за договором дарування відчужене без згоди іншого співвласника (одного з подружжя), то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним, відповідно до положень частини першої статті\~203, частини першої статті\~205 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, наявні підстави для визнання договору дарування кв. [ADDRESS] від 08 вересня 2012 року , що укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак О.А. недійсним. Проте, представниками відповідачів в ході розгляду справи заявлені клопотання про застосування строків позовної давності щодо даної вимоги, а саме визнання договору дарування недійсним. Своє клопотання останні обґрунтовували тим, що сторона позивачів знали про укладення даного договору, проте звернулись до суду з порушенням строку позовної давності, а саме у листопаді та грудні 2018 року. Так, за правилами\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частин першої та п`ятої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, дослідженню підлягають обставини щодо встановлення\~дня, коли особа, яка звертається в суд з позовом про захист свого порушеного права довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18). Не визнання договору дарування [PERSON] правонаступником якого є [PERSON] та [PERSON] , свідчить про виникнення у них права на позов у матеріально-правовому аспекті. У позовній\~заяві [PERSON] \~ правонаступник\~позивач [PERSON] ,\~останній вказав,\~що про\~існування договору\~дарування дізнався\~у листопаді\~2015\~року. Проте позовна заява не містить посилання на належні докази за яких обставин стало відомо про укладений договір дарування, від кого та яким чином. Отже, суду не надано доказів у розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України на підтвердження тверджень щодо необізнаності про укладення такого договору між [PERSON] , який є батьком [PERSON] та [PERSON] рідною тіткою. Позовна заява [PERSON] взагалі не містить посилання щодо відсутності у неї інформації відносно даного договору починаючи з дати його укладення 08 вересня 2012 року. Третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] ні в позовній заяві, ні в ході розгляду справи не доведено, що вона не знала та не могла знати про укладення такого договору. Під час судового розгляду, всі її пояснення щодо даного договору дарування зводилися до неконкретних відповідей, що не містили будь-яку дату чи подію, коли останній стало відомо про зазначений вище договір. Також те, що [PERSON] знала щодо укладення договору дарування спірної квартири її чоловіком на користь сестри [PERSON] свідчить і аудіо запис судового засідання: channel 01 2016 08 18 13-42-47 wav, де [PERSON] підтвердила, що їй було відомо про укладення такого договору. Враховуючи родинні відносини в яких перебували [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] , а також факт утримання спірного майна в частині оплати комунальних послуг, де в рахунках зазначається власник квартири, на проведення оплати яких посилалась [PERSON] , є сумнівним та не доведеним, що [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] та [PERSON] не були обізнані про укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] у вересні 2012 року. У ході розгляду справи, суд дійшов до висновку щодо порушення прав [PERSON] , а у послідуючому і [PERSON] правонаступник [PERSON] при укладенні договору дарування від 08 вересня 2012 року кв. [ADDRESS] від 08 вересня 2012 року, проте позовна давність за відповідними вимогами спливла, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Посилання представника [PERSON] [PERSON] щодо неможливості звернення до суду з даним позовом до 04.04.2018 року ( дата ухвалення Верховним Судом постанови по справі № 2024/2-2374/11 ) не заслуговує на увагу оскільки не грунтується на нормах права. Чинним законодавством як на час звернення з даними позовами до суду , так і на час розгляду справи в суді не встановлені будь-які обмеження для звернення особи до суду за захистом порушеного права. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 15 ЦК України, частина перша\~статті 16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ні [PERSON] , ні [PERSON] за час життя, не були позбавлені права на звернення до суду в межах строку позовної давності. Суд звертає увагу, що при зверненні з даним позовом у встановлені строки позовної давності, дані особи не були позбавлені права звернутися до суду з клопотанням в порядку п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України щодо зупинення провадження до розгляду іншої справи, а саме справи № 2024/2-2374/11 або після розгляду справи звернутися в порядку Глави 3 Розділу 5 ЦПК України «Перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами». Оскільки строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Також суд приймає до уваги, що в ході розгляду справи ні від позивача [PERSON] - правонаступником якого є [PERSON] , ні від третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] не надходили заяви чи клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення з вимогою про визнання недійсним договору дарування від 08 вересня 2019 року. За своєю правовою природою вимога про визнання договору дарування недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів. Тобто правова природа вимоги про визнання недійсним договору дарування не виключає застосування до неї позовної давності. Згідно з частинами третьою та четвертою\~статті 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування\~Конвенції про\~\~захист прав людини і основоположних свобод\~(пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння\~\~правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос проти Росії»). Застосовуючи до спірних правовідносин позовну давність, суд дійшов висновку, що з часу оспорюваного договору дарування\~ (08 вересня 2012 року ) до звернення позивача та третьої особи з самостійними вимогами до суду з цим позовом\~ (листопад, грудень 2018 року) минуло 6 років, і суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважних причин, що перешкоджали даним особам подати позов протягом тривалого часу. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивачем [PERSON] та третьою особою, що заявляє самостійні вимоги [PERSON] пропущення строк позовної давності щодо визнання договору дарування від 08 вересня 2012 року недійсним. Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення , суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] та третьої особи, що заявляє самостійні вимоги [PERSON] щодо визнання договору дарування кв.\~ [ADDRESS] від\~08\~вересня 2012\~року ,\~який укладений\~ між\~ [PERSON] та\~ [PERSON] та\~посвідчений приватним\~нотаріусом Вишгородського\~районного нотаріального\~округу Київської\~області Шостак\~О.А слід відмовити з підстав пропуску позовної давності на звернення до суду із цим позовом. Що стосується позовних вимог про визнання за позивачем [PERSON] права власності в порядку спадкуваня за законом на частину кв. [ADDRESS] та витребування зазначеної частини із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] та позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] про витребування 2/4 частини кв. [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON] на її користь, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частини зазначеної квартири та витребування цієї частини квартири у [PERSON] на її користь, то враховуючи , що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, а дані позовні вимоги є похідними, тому ці позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed