Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

В травні 2023 р. позивач [PERSON] , інтереси якої представлені адвокатом Скрипчуком М.Є., звернулася до суду з позовом, в якому просить: 1) стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 25 000,00 грн. до досягнення дитини повноліття; 2) стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь аліменти в розмірі 25 000,0 грн. за рік, що передував поданню позову. Позов мотивований тим, що відповідач, шлюб з яким рпозірваног рішенням Подільського районного суду м.Києва від 26.04.2021 р., є батьком їх спільної дитини, що проживає разом з позивачем. В добровільному порядку свого батьківського обов`язку з матеріального забезпечення та утримання дитини відповідач не здійснює, з вересня 2020 р. позивач самостійно несе всі витрати. З березня 2022 р. позивач, тікаючи від збройної агресії на території міста Києва, була вимушена одна з дитиною виїхати до Польщі, де і мешкає по теперішній час. Позивач несе витрати на проживання в розмірі 4 600,0 польських злотих, що в гривневому еквіваленті за середнім курсом НБУ становить 37 398,0 грн. (з розрахунку 8,13 грн. за 1 польський злотий) та 15 злотих, що в гривневому еквіваленті за середнім курсом НБУ становить 121,95 грн. (з розрахунку 8,13 грн. за 1 польський злотий) на харчування з понеділка по п`ятницю при відвідуванні школи. В середньому на місяць позивач витрачає на дитину приблизно 25 000,0 грн. (із розрахунку 16 000,0 грн. за проживання, 2 500,0 грн. за харчування та 6 500,0 грн. на витрати з придбання одягу, канцелярії до школи та дозвілля). Відповідач інших осіб на утриманні не має, є працездатним, отримує дохід, має рухоме майно, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому вважає, що відповідач може сплачувати такий розмір аліментів. Провадження у справі відкрито ухвалою від 15.05.2023 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відзив на позовну заяву не надходив. До початку судового засідання представник позивача - адвокат Скрипчук М.Є. подав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, позов задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених в ньому, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог закону, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подавав. В зв`язку з чим, на підставі ст.ст.223 ч.4, 280-281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, з ухваленням заочного рішення. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що сторони у справі - позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] , - з 05.06.2015 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом ДРАЦС Оболонського РУЮ у м.Києві (актовий запис № 775). Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 26 квітня 2021 р., що набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (справа № 758/2784/21). Від шлюбу сторони у справі мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (актовий запис № 2541 від 17.11.2015 р., складений Відділом ДРАЦС Шевченківського РУЮ у м.Києві). Згідно з витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва, станом на 12.05.2023 р. малолітня дитина сторін у справі має зареєстроване місце проживання з 21.02.2020 р. разом з матір`ю - позивачем у справі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач з 24.01.2018 р. має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру від 20.05.2023 р. Отже, на момент розгляду справи дитина проживає разом з позивачем. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивач просить стягнути аліменти в твердій грошовій сумі. На підставі ч.1, 2 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Приписами ч. 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Судом встановлено, що відповідач у справі [PERSON] , [INFO] , є особою працездатного віку, документів про те, що має постійний дохід (заробітну плату), суду не надано. Законом України «Про державний бюджет на 2023 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років, до вікової категорії якої належить дитина сторін у справі, становить: з 1 січня 2023 р. - 2 833 грн. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує, що відповідач є людиною молодого віку, працездатний, даних про незадовільний стан здоров`я відповідача та наявність у нього інших утриманців, крім спільної дитини, суду не надано. Наданий стороною позивача витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.12.2019 р. № 192977190, згідно якого відповідачу на праві приватної власності належить 1-кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , суд не приймає до уваги, оскільки такий витяг сформований майже 3 роки та 9 місяців потому, в зв`язку з чим не є актуальним на час розгляду справи. Більш того, як вбачається з матеріалів справи, з 21.01.2020 р. в даній квартирі зареєстрована позивач зі спільною з відповідачем малолітньою дитиною, а також інша неповнолітня дитина. Суд критично відноситься до наданої позивачем копії договору тимчасової оренди від 22.10.2022 р., укладеного громадянами Польщі з позивачем [PERSON] , згідно якого остання орендує 3-кімнатну квартиру в м.Кракові та вартість щомісячної оренди плати за яку в розмірі 16 000,0 грн. позивач включає у розмір аліментів, оскільки даний договір діє до 21.10.2023 р. (& 2 п.1 Договору) та розривається після закінчення терміну його дії (& 7 п.2 Договору). Крім того, позивачем не надано документів, що вона не отримує соціальні виплати у Польщі на себе і дитину (що виділяються урядом на проживання в країні), як українські біженці, що прибули до Польщі після 24 лютого 2022 року. Більш того, в разі неспроможності оплачувати оренду 3-кімнатної квартири позивач мала можливість орендувати квартиру меншої вартості. Крім того, на підтвердження обгрунтованості розміру аліментів, що заявлені позивачем до стягнення з відповідача, стороною позивача не надано жодного документа на підтвердження щомісячних витрат [PERSON] в розмірі 6 500,0 грн. (з придбання одягу, канцелярії до школи та дозвілля). Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання спільних малолітніх дітей у розмірі 3 000,0 грн. щомісяця. Вказаний розмір аліментів є доцільним, відповідає інтересам обох сторін та інтересам дитини, а також чинному законодавству. В зв`язку з чим дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що у позивача є право звернутися з позовом про стягнення безпосередньо додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), що передбачено ст.185 СК України. Постановляючи рішення суд враховує, що позивачем суду не надавались докази на підтвердження придбання відповідачем рухомого та нерухомого майна станом на час розгляду справи. На підставі ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. А відтак, у кожної зі сторін по справі є право на звернення до суду з відповідним позовом при настанні зазначених обставин. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину підлягають присудженню з дня подачі позову, тобто з 26.04.2023 року (позов здано на пошту), і до повноліття дитини. Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача аліментів в розмірі 25 000,0 грн. за рік, що передував поданню позову, то суд вважає за необхідне зазначити про таке. Відповідно до ч.2 ст.191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини. На це неодноразово звертав увагу Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18. Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. В свою чергу, позивачем не надано жодного доказу про вжиття заходів щодо одержання аліментів зі [PERSON] в період з 01.05.2022 по 30.04.2023 р. (тобто за рік, що передував поданню позову), а також доказів його ухилення від надання утримання дитини. Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню, оскільки вжиття заходів щодо отримання аліментів з відповідача, та дій останнього, направлених на ухилення від їх сплати, не підтверджено позивачем належними, допустимими і достатніми доказами. Також з відповідача згідно ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 1 073,6 грн. (за задоволені вимоги про стягнення аліментів), оскільки позивач відповідно до ст.5 ч.1 п.3 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору по подачу позову вказаної категорії. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.51 Конституції України, ст.ст.141, 180-184, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial