Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

22 вересня 2022 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору та поділ майна. Ухвалою суду від 27 квітня 2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - третя особа). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 01 січня 2008 року по 01 вересня 2020 року позивач та відповідач-1 перебували у фактичних шлюбних відносинах, як чоловік та жінка, від яких мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За час перебування у фактичних шлюбних відносинах сторони набули ряд рухомого та нерухомого майна, а саме квартиру за адресою [ADDRESS] , торгово-офісне приміщення /Літер А-1/, площею 119,7 кв.м., яке розташоване за адресою [ADDRESS] , автомобіль Range Rover Evoque, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Позивач, з врахування заяви про збільшення позовних вимог та доповнення підстав позову від 27 лютого 2023 року, вважає, що, торгово-офісне приміщення /Літер А-1/, площею 119,7 кв.м., яке розташоване за адресою [ADDRESS] є його особистою приватною власністю, оскільки саме він організовував роботи з переобладнання приміщення, за його кошти воно було придбане. Квартиру за адресою [ADDRESS] , автомобіль Range Rover Evoque, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя. Автомобіль [PERSON] , 2013 року випуску, був відчужений відповідачем-1 у грудні 2019 року без згоди на те позивача і кошти від такого продажу не використовувалися в інтересах сім`ї. Торгово-офісне приміщення /Літер А-1/, площею 119,7 кв.м., яке розташоване за адресою [ADDRESS] , 09 вересня 2020 року за договором купівлі-продажу було відчужене на користь відповідача-2, яка є родичем відповідача-1. В подальшому відповідач-2 подарувала це приміщення назад відповідачу-1. З наведених вище підстав, з врахуванням заяви від 23 лютого 2023 року, позивач просить суд: 1) встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 01 січня 2008 року по 01 вересня 2020 року; 2) визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступне майно: - квартиру загальною площею 78 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] ; - автомобіль Land Rover Range Rover Evoque, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] . 3) визнати особистою приватною власністю [PERSON] торгово-офісне приміщення /Літер А-1/, площею 119,7 кв.м., яке розташоване за адресою [ADDRESS] ; 4) в порядку поділу спільного сумісного майна виділити у власність [PERSON] 1/2 частку квартири загальною площею 78 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] ; 5) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 293 000,00 грн. в якості компенсації вартості 1/2 частки реалізованого спільного сумісного майна, а саме автомобіля Land Rover Range Rover Evoque, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; 6) визнати недійсним договір купівлі-продажу торгово-офісних приміщень за адресою [ADDRESS] , укладений 09 вересня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватний нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастуховою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №5140; 7) витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] торгово-офісне приміщення /Літер А-1/, площею 119,7 кв.м., яке розташоване за адресою [ADDRESS] (т.3 а.с.88-91). Відповідач-1 у письмовому відзиві позовні вимоги заперечила повністю. Відповідач-1 частково визнає факт спільного проживання до березня 2017 року, але вказує, що після березня 2017 року сторони спільно не проживали. Також зазначає, що у період з липня 2011 року по лютий 2017 року сторони, хоча і проживали разом, але їх відносини не були сімейними. Стосовно торгово-офісного приміщення за адресою [ADDRESS] , відповідач вказує, що воно утворилося внаслідок об`єднання двох квартир №№1 та 44 , які вона придбала за власні кошти у 2008 році. Відповідач-1 вказує, що позивач дійсно брав участь в переобладнанні цих квартир під торгово-офісне приміщення, але всі ці роботи здійснювалися за власні кошти відповідача-1. Щодо автомобіля Land Rover Range Rover Evoque, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] відповідач-1 вказує, що він був придбаний виключно за її власні кошти, які були отримані внаслідок продажу іншого автомобіля Ssang Yong. Квартиру за адресою [ADDRESS] відповідач-1 вважає також її особистою власністю, оскільки вона отримала кредит на неї (т.2 а.с.57-66). Також відповідач-1 просить суд застосувати строки позовної давності (т.3 а.с.140-142). Відповідач-2 письмового відзиву на позов не подала. Третя особа письмових пояснень на позов не подала. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач-1 та її представник у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та просили суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач-2 у судовому засіданні позовні вимоги заперечила та просила суд відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечив позовні вимоги в частині квартири за адресою [ADDRESS] , оскільки вона перебуває в іпотеці банку. Щодо непогашеного залишку по кредиту представник третьої особи повідомив, що йому невідома така інформація. Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що у період з 26 жовтня 1991 року по 06 вересня 2011 року позивач [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 липня 2011 року №2-4891/11, шлюб між цими особами був розірваний. Рішення набрало законної сили 06 вересня 2011 року (т.2 а.с.67). Позивач та відповідач-1 мають двох спільних дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . З матеріалів справи слідує, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 08 лютого 2008 року відповідач-1 [PERSON] придбала за 51 000,00 грн. квартиру за адресою [ADDRESS] , площею 42,4 кв.м. (т.1 а.с.142-144). Також, 22 квітня 2008 року згідно договору купівлі-продажу, відповідач-1 [PERSON] придбала квартиру за адресою [ADDRESS] , площею 38,8 кв.м., за 22 273,00 грн (т.1 а.с.173-175). Сторонами не заперечується, що внаслідок об`єднання та реконструкції двох вищенаведених квартир було утворене торгово-офісне приміщення /Літер А-1/, площею 119,7 кв.м., яке розташоване за адресою [ADDRESS] . Право власності на це приміщення, на момент завершення його реконструкції, було зареєстровано за відповідачем. З матеріалів справи слідує, що 09 вересня 2020 року відповідач-1 за договором купівлі-продажу відчужила вищенаведене торгово-офісне приміщення на користь відповідача-2 [PERSON] (т.2 а.с.30-33). В подальшому, за договором дарування від 10 грудня 2021 року, право власності на це майно перейшло від [PERSON] назад до [PERSON] (т.2 а.с.28-29). Це приміщення на момент вирішення спору між сторонами продовжує перебувати у власності відповідача, що слідує з перевірених судом відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.3 а.с.198). Крім того з матеріалів справи слідує, що 23 квітня 2013 року між відповідачем-1 та ПрАТ «Луцьксантехмонтаж №536» укладений договір, за яким останнє зобов`язувалося збудувати з власних матеріалів і передати відповідачу-1 2-кімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . Ціна договору становила 477 840,00 грн. (т.2 а.с.153-154). 30 травня 2023 року між тими ж сторонами був підписаний договір купівлі-продажу майнових прав на цю ж квартиру (т.2 а.с.156-159). З матеріалів справи слідує, що 13 червня 2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем-1 був укладений кредитний договір на придбання майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Розмір наданого кредиту становить 290 000,00 грн. (т.2 а.с.166-170). Фактично вказаний кредит був наданий згідно Порядку здешевлення вартості іпотечних кредитів для забезпечення доступним житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, який затверджений постановою КМУ від 5 квітня 2012 р. № 343, і відповідач-1 скористалася таким порядком, що підтверджується відомостями Волинського регіонального управління ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (т.2 а.с.175-179). Сторонами не заперечується, що після введення в експлуатацію, вищенаведеному будинку присвоєна адреса [ADDRESS] , замість [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності на цю квартиру, за адресою [ADDRESS] , видано відповідачу-1 27 серпня 2014 року (т.2 а.с.181). З даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що на момент вирішення судом спору між сторонами, квартира за адресою [ADDRESS] , продовжує перебувати у власності відповідача-1. Також на квартиру зареєстроване обтяження у вигляді іпотеки ПАТ АБ «Укргазбанк» (т.3 а.с.196-197). Також з матеріалів справи слідує, що згідно рахунку-фактури №161418 від 14 липня 2016 року, який виданий компанією «Балтіяс Релізація Центрас, СІА» (Латвійська Республіка), позивач придбав за 25 000,00 Євро автомобіль Land Rover Range Rover Evoque, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] (т.2 а.с.11-12). Факт перебування позивача за кордоном станом на 14 липня 2016 року підтверджується відмітками в його паспорті громадянина України для виїзду за кордон (т.2 а.с.10). На території України вищенаведений автомобіль був зареєстрований на відповідача-1 01 грудня 2016 року. 18 грудня 2019 року вищенаведений автомобіль за договором купівлі-продажу був відчужений відповідачем-1 на користь відповідача-2 за 586 000,00 грн. (т.2 а.с.15). Досліджуючи питання спільного проживання сторін у період з вересня 2008 року по серпень 2020 року, суд зазначає таке. Статтею 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, чинне сімейне законодавством прямо забороняє поширення режиму спільної сумісної власності на майно, яке набуте жінкою та чоловіком, що проживали однією сім`єю, але перебували в будь-якому іншому шлюбі. Перебування у двох шлюбах одночасно (зареєстрованому та фактичному) також суперечить моральним засадам суспільства та за чинним законодавством України не допускається. Оскільки позивач до 05 вересня 2011 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (попередньою дружиною), а шлюб між ними був розірваний лише 06 вересня 2011 року, тобто в день набрання законної сили відповідним рішенням суду, тому слід відмовити у задоволенні позовних вимог про встановлення факту спільного проживання між позивачем та відповідачем-1 до 05 вересня 2011 року, адже встановлення такого факту не породжує жодних майнових чи інших прав та обов`язків позивача та відповідача-1 між собою. Таким чином, в подальшому суд розглядає лише позовні вимоги про встановлення факту проживання позивача та відповідача-1 у період з 06 вересня 2011 року по 01 вересня 2020 року. Як слідує з матеріалів справи, позивач та відповідач-1 мають двох спільних дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Різниця у віці між вказаними дітьми є значною, а саме майже 9 років, що вказує на тривалість та міцність сімейних відносин сторін у цей період, у зв`язку з чим вони, через значний час, вирішили завести другу дитину. Факт батьківства позивача щодо вказаних дітей відповідач-1 не заперечує. Крім того, з наданих до позову фототаблиць слідує, що сторони у спірній період проводили спільний відпочинок, відвідували разом різні заходи, на фото вони зображені обійнятими, в сімейній обстановці та з дітьми, інколи поряд з іншими близькими та родичами. Сторона відповідача-1 не заперечувала справжність цих фотографій, а також їх датування Останнє фото спільного відпочинку датоване 30 червня 2019 року (т.1 а.с.33-60). Згідно договорів оренди квартири від 01 травня 2009 року, від 01 травня 2011 року, від 01 травня 2013 року, від 01 травня 2016 року, від 01 травня 2018 року, позивач наймав у [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] до 31 травня 2019 року (т.1 а.с.80-96). Згідно довідки ОСББ «Промінь», у вказаній квартирі тривалий час, а саме з травня 2009 року по травень 2019 року проживали позивач, відповідач-1 та їх діти. Позивач сплачував за комунальні послуги та приймав участь у діяльності ОСББ (т.1 а.с.100). Факт сплати комунальних платежів за адресою цієї квартири саме позивачем у період з січня 2015 року по жовтень 2019 року підтверджується відповідною довідкою АТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с.101-124). Крім того з матеріалів справи слідує, що у період з листопада 2019 року по серпень 2020 року стосовно позивача, за заявами відповідача-1, складалися адміністративні матеріали за вчинення правопорушень, передбачених ст.173-2 КУпАП (домашнє насильство). Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 10 листопада 2019 року серії АПР18 №055367, [PERSON] обвинувачувався у тому, що 10 листопада 2019 року близько 15 год. 30 хв. за місцем проживання ( [ADDRESS] ), вчинив домашнє насильство відносно цивільної дружини [PERSON] , психологічного та фізичного характеру, а саме ображав її нецензурною лайкою та шарпав за одяг (т.3 а.с.6). У своїй власноручно написаній заяві за цим фактом на ім`я начальника Луцького ВП ГУНП у Волинській області відповідач-1 [PERSON] просила притягнути до відповідальності позивача, зазначаючи, що він є її цивільним чоловіком (т.3 а.с.7, 8). Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 лютого 2020 року №161/19495/19, за цим фактом [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (т.3 а.с.10-11). Згідно іншого протоколу про адміністративне правопорушення від 30 серпня 2020 року серії АПР18 №529017, [PERSON] обвинувачувався у тому, що 30 серпня 2020 року о 10 год. 30 хв. за місцем проживання ( [ADDRESS] ) виражався нецензурною лайкою в сторону співмешканки [PERSON] , чим завдав шкоди її психічному здоров`ю. Правопорушення було вчинено повторно протягом року (т.3 а.с.14). У своїй власноручно написаній заяві за цим фактом на ім`я начальника Луцького ВП ГУНП у Волинській області відповідач-1 [PERSON] просила притягнути до відповідальності позивача, зазначаючи, що він є її співмешканцем та чоловіком у цивільному шлюбі (т.3 а.с.20, 23). Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2020 року №161/14075/20, за цим фактом [PERSON] був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП (т.3 а.с.25-26). Вищенаведене спростовує доводи відповідача-1, що вони спільно проживали з позивачем лише до березня 2017 року, адже відповідач-1 самостійно звертаючись 30 серпня 2020 року до правоохоронних органів зазначала, що [PERSON] є її співмешканцем та цивільним чоловіком, а самі вищенаведені правопорушення 10 листопада 2019 року та 30 серпня 2020 року були вчинені за місцем їх спільного проживання - квартирі за адресою [ADDRESS] . Покази свідків [PERSON] та [PERSON] про нібито не проживання сторін разом з 2017 року, не спростовують вищенаведених обставин. Враховуючи вищевикладене, а саме факт наявності спільних дітей сторін, зі значною різницею у віці, проживання позивача та відповідача-1 у одній квартирі протягом тривалого часу, наявність значної кількості спільних фотографій сторін, з яких можливо зробити висновок про їх сімейний зв`язок, неперебування сторін у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі, а також самостійне зазначення відповідачем-1, принаймі до 30 серпня 2020 року, у зверненнях до правоохоронних органів позивача як співмешканця та цивільного чоловіка, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання сторін у період з 06 вересня 2011 року по 01 вересня 2020 року є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Визначаючи перелік майна, яке входить до складу спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне. Як вже зазначав суд, статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, вирішуючи питання про включення чи не включення того чи іншого майна до складу спільної сумісної власності подружжя, суд керується загальними приписами глави 8 СК України, щодо майна яке набуте сторонами у період з 06 вересня 2011 року по 01 вересня 2020 року, коли сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Щодо квартири за адресою [ADDRESS] , то суд зазначає, що вона фактично придбавалася відповідачем-1 у квітні 2013 року, тобто, на час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, за рахунок кредитних коштів, наданих ПАТ АБ «Укргазбанк». Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач-1 погасила чи погашає кредит, отриманий на квартиру, виключно за рахунок особистих коштів. Вказаний кредит, в розумінні глави 8 СК України, є спільним зобов`язанням позивача та відповідача-1, як осіб, які перебували у фактичних шлюбних відносинах. Зважаючи на вищевикладене та приписи ст.ст.60, 74 СК України, вказана квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача-1. Підстав для відступу від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності судом не встановлено, а тому частки сторін, на підставі ст.70 СК України, є рівними. Тому, для вирішення сімейного спору сторін, в порядку поділу спільної сумісної власності слід визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 439815707101. Такий спосіб задоволення позову не порушить прав третьої особи (іпотекодержателя ПАТ АБ «Укргазбанк»), адже не припиняє чинності іпотеки, не змінює відповідні обтяження, накладенні на квартиру, а судом у мотивувальній частині цього рішення констатовано, що як [PERSON] , так і [PERSON] несуть спільні зобов`язання за кредитним договором, який укладений для купівлі такої квартири. Тому у разі порушення умов іпотечного та кредитного договорів банк буде мати можливість звернути стягнення на цю квартиру, а також пред`явити свої майнові претензій як до позивача, так і до відповідача-1. Щодо автомобіля Land Rover Range Rover Evoque, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , суд зазначає, що вказаний автомобіль фактично був придбаний сторонами у Латвійській Республіці у липні 2016 року та зареєстрований на території України на ім`я відповідача-1 у грудні 2016 року. Відповідач вважає цей автомобіль свою особистою власністю, бо він був куплений за її особисті кошти, виручені за рахунок продажу у січні 2016 року попереднього автомобіля Ssang Yong Actyon, 2008 року випуску. Однак суд вважає такі доводи безпідставними, з таких міркувань. З матеріалів справи слідує, що автомобіль Ssang Yong Actyon, 2008 року випуску, був придбаний відповідачем-1 у липні 2008 року за рахунок кредитних коштів у розмірі 30 642,00 доларів США, які надані згідно кредитного договору від 04 липня 2008 року №6573395 укладений з ЗАТ «ПУМБ» (т.2 а.с.73-77). Цей же автомобіль, Ssang Yong Actyon, 2008 року випуску, перебував у заставі ЗАТ «ПУМБ» (а.с.76-80), а 27 січня 2016 року був відчужений нею за договором купівлі-продажу (т.2 а.с.199 зворот). Зі змісту виписки про погашення заборгованості по кредиту, яка видана АТ «ПУМБ» слідує, що більшість частину кредиту за автомобіль Ssang Yong Actyon, 2008 року випуску, була виплачена у час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, тобто, у період з вересня 2011 року по червень 2015 року. Відповідач не надала суду доказів того, що погашала наданий кредит виключно за особисті кошти, без використання сімейного бюджету сторін, який у них був наявний на час проживання однією сім`єю. Доводи відповідача-1 про те, що вона позичала гроші у відповідача-2 [PERSON] для погашення кредиту нічим не підтверджуються, а самі по собі усні пояснення цієї особи, надані у судовому засіданні, надання таких позик не підтверджують. Отже, суд вважає, що автомобіль Land Rover Range Rover Evoque, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] , був придбаний за час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, за їх спільні кошти, а тому він був спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи факт відчуження цього автомобілем відповідачем-1 у грудні 2019 року, без згоди на те позивача, а також без надання доказів використання виручених від продажу коштів в інтересах сім`ї, з відповідача-1 на користь позивача, на підставі ст.71 СК України, слід стягнути 1/2 вартості цього автомобіля, яка зазначена у відповідному договорі купівлі-продажу, що становить 293 000,00 грн. та задовольнити позовні вимоги в цій частині. Стосовно торгово-офісного приміщення /Літер А-1/, площею 119,7 кв.м., яке розташоване за адресою [ADDRESS] , суд зазначає таке. Позиція відповідача-1 стосовно цього майна полягає у тому, що воно придбавалося виключно за її особисті кошти, за рахунок наданого валютного кредиту АТ «ОТП Банк». З такою позицією відповідача-1 суд погоджується, виходячи з такого. Як вже зазначав суд та не заперечується сторонами, вищенаведене торгово-офісне приміщення було утворено внаслідок об`єднання двох квартир у [ADDRESS] (придбана 08 лютого 2008 року) та [ADDRESS] (придбана 22 квітня 2008 року). В обох випадках квартири реєструвалися на ім`я відповідача-1. Одночасно, до придбання вищенаведених квартир, а саме 22 січня 2008 року позивач уклав з ЗАТ «ОТП Банк» договір про надання кредитної лінії №CrL-SME A03/003/2008, у розмірі 280 000,00 доларів США на споживчі цілі (т.1 а.с.145-154). Безпосередньо перед купівлею першої квартири за адресою [ADDRESS] , позивач 08 лютого 2008 року отримав кредитні кошти в розмірі 85 000,00 доларів США у готівковій формі в касі банку (т.1 а.с.155-156). Аналогічно, безпосередньо перед купівлею другої квартири за адресою [ADDRESS] , 18 квітня 2008 року позивач отримав готівкою кредитні кошти в розмірі 27 000,00 доларів США, а 21 квітня 2008 року - 62 800,00 доларів США (т.1 а.с.176-180). Сторона відповідача-1 не надала суду будь-яких доказів того, що вказані квартири були придбані за її кошти. Відсутні будь-які відомості про її дохід у період до 2008 року, або про допомогу у придбанні цих квартир інших осіб, окрім позивача. Доводи відповідача-1 про те, що для купівлі вищенаведених квартир вона використала кошти від продажу квартири за адресою [ADDRESS] , суд відхиляє, адже така квартира була придбана нею у травні 2008 року, а продана вже у червні 2008 року, тобто ці всі події відбувалися до купівлі спірних квартир у січні та квітні 2008 року. Посилання відповідача-1 на те, що отримані кредитні кошти позивач використав на купівлю іншого майна, а саме земельних ділянок у с. Звірів Ківерцівського району Волинської області та в с. Набережне Демидівського району Рівненської області, не підкріплені жодними належними та допустимими доказами, зокрема даними з відповідних державних реєстрів, які є відкритими та могли бути використані стороною відповідача для обґрунтування своєї позиції в цій частині. Беручи до увагу той факт, що на момент купівлі спірних квартир по [ADDRESS] сторони зустрічалися, як вказує сама відповідач-1 у відзиві на позов, тобто, підтримували близькі відносини, відсутність будь-яких доказів про наявність у відповідача-1 коштів для купівлі таких квартири, а також хронологію безпосереднього отримання позивачем готівкових коштів за кредитним договором, суд дійшов висновку, що вищенаведені квартири були придбані 08 лютого 2008 року та 22 квітня 2008 року саме за рахунок коштів отриманих ним у кредит. Також суд звертає увагу, що відповідачем-1 не надано жодного доказу на проведення чи фінансування робіт з переобладнання цих двох квартир в торгово-офісне приміщення, а враховуючий розмір знятих відповідачем коштів з кредитного рахунку, а також наявність саме у нього первинних документів з проведення таких робіт, суд дійшов висновку, що саме позивач їх здійснював. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Отже, формальна реєстрація права власності на спірні квартири по [ADDRESS] , які в подальшому були переобладнанні у торгово-офісне приміщення, за відповідачем-1, за умови, що придбання таких квартир здійснювалося виключно за рахунок коштів позивача, які взяті ним у кредит, не означає, що власником такого майна є саме відповідач-1. За сукупністю встановлених судом обставин, а саме купівля цього майна виключно за кошти позивача, що документально було підтверджено, а також наявність близьких відносин у сторін у той період, суд дійшов висновку, що саме позивач був власником цього майна, яке формально зареєстрували на ім`я відповідача. В такому випадку подальше відчуження цього майна відповідачем-1 на користь відповідача-2, а також подальше відчуження такого майна відповідачем-2 на користь відповідача-1 було здійснено поза волею його справжнього власника, яким був позивач. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Отже, оскільки майно позивача вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави, тобто, поза його волею, таке майно слід витребувати від відповідача-1, задовольнивши позов в цій частині. При цьому суд не знаходить правових підстав для застосування до вказаного майна режиму спільної сумісної власності подружжя, адже позивач перебував на момент його придбання в іншому шлюбі, тому положення ст.74 СК України в цій частині не застосовуються. У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу торгово-офісних приміщень від 09 вересня 2020 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватний нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастуховою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №5140, слід відмовити, оскільки така вимога є заявою, бо у разі пред`явлення віндикаційного позову визнання недійсними правочинів по ланцюгу його відчуження не потребується. У задоволенні позовної вимоги про визнання права особистої приватної власності на спірне торгово-офісне приміщення суд відмовляє, оскільки одночасне застосування такого способу захисту порушеного права, із вимогою про витребовування майна з чужого незаконного володіння, не допускається, а права та законні інтереси позивача вже поновлені у повному обсязі за фактом витребування майна від відповідача-1. Також суд вважає зайвими позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власності подружжя, адже такі обставини були встановлені в мотивувальній частині цього рішення, а їх повторна констатація у резолютивній частині рішення не потребується. Щодо зробленої стороною відповідача заяви про застосування строків позовної давності, то суд зазначає, що згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В матеріалах справи відсутні відомості, що між сторонами існував будь-який спір з приводу майна, що є предметом спору, поза межами загального 3-річного строку позовної давності. Тому позовна давність у в даному випадку не пропущена.

Outcome: partial