Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про припинення трудових відносин. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що 21.01.2008 р. вона уклала трудовий договір з Державним проектним інститутом «Запоріжцивільпроект», який в подальшому був перейменований в Державне підприємство «Запоріжцивільпроект». Позивач був прийнятий на посаду інженера-проектувальника, укладення трудового договору було оформлено наказом № 20-к від 21.01.2008 р. Факт укладення трудового договору і наявності трудових правовідносин між Позивачем та Відповідачем також підтверджується трудовою книжкою Позивача. У Відповідача мається заборгованість перед Позивачем по заробітній платі, що підтверджується судовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2018 р. по цивільній справі № 331/2905/18 (провадження № 2-н/331/112/2018) та судовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя 17.04.2018 р. по цивільній справі № 331/2907/18 (провадження № 2-н/331/113/2018). Засвідчені копії вказаних судових наказів додаються до цієї позовної заяви, оригінали знаходяться у Жовтневому районному суді м. Запоріжжя. Грошові кошти за вказаними судовими наказами не стягнуті, заборгованість по заробітній платі залишилась несплаченою. Позивач, у складі групи осіб - працівників відповідача неодноразово звертались до правоохоронних органів, давали свідчення на досудовому слідстві, звертались до прокурора. На підставі заяв працівників відповідача були відкриті кримінальні справи Оскільки відповідач порушує трудові права позивача, не нараховує та не виплачує їй заробітну плату, вона прийняла рішення звільнитися за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу Законів про працю України. Заяву було направлено відповідачу спочатку Укрпоштою. Однак поштове відправлення від 05.05.2023 року повернуто на адресу позивача з зазначенням на поштовому конверті, що адресат відсутній за вказаною адресою. 18.05.2023 р. за допомогою спецзв`язку вона направила Відповідачу відповідну заяву про звільнення з вказаної підстави. Вказане поштове спецвідправлення позивача від 18.05.2023 р. з вкладеною заявою про звільнення відповідачем не отримувалось і було повернуто позивачу 22.05.2023 року з відміткою відділення , що за вказаною адресою організацію не знайдено.. На момент подання цієї позовної заяви, відповідач фактично відсутній за місцезнаходженням, яке зазначено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, будівля, в якій формально розміщений Відповідач, знаходиться в стані руйнації. Телефонні номери відповідача, які зазначені в цьому ж Реєстрі, не належать Відповідачу або не працюють, відповідач не здійснює ніякої господарської діяльності, керівні органи відповідача не виконують жодних функцій та повноважень, які визначені законодавством і статутом, його майном ніхто не опікується. Наймані працівники не допускаються до роботи, відповідач не подає податкову, фінансову та статистичну звітність, не нараховує та не виплачує працівникам заробітну плату. Відповідач не нараховує та не виплачує податки та єдині внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. В той же час, позивач досі знаходиться у трудових правовідносинах з відповідачем, не звільнений з займаної посади, інформація про звільнення позивача не внесена до його трудової книжки, а також не подавалась у складі обов`язкової звітності до Державної Фіскальної Служби України чи Державної Податкової Служби України. З наказом про звільнення позивач не ознайомлювався, трудова книжка позивачу не поверталась і знаходиться у відповідача. Будь-які належні докази звільнення позивача у відповідача відсутні. Відповідач, в свою чергу, зловживаючи наданими йому правами роботодавця, не реагує на законні заяви та звернення позивача про звільнення, чим порушує права останнього на звільнення та вільний вибір праці, що охороняються Конституцією України і Законами України. З урахуванням всіх перелічених вище обставин, позивач втратив матеріальну, професійну та будь-яку іншу особисту зацікавленість у перебуванні в трудових відносинах з відповідачем внаслідок систематичного порушення останнім трудових прав позивача. В той же час, формальна наявність трудових правовідносин між позивачем та відповідачем, а також відсутність у позивача можливості звільнитися за власним бажанням, заважає позивачу повноцінно працевлаштуватися на інше основне місце роботи, тобто в повній мірі реалізувати своє конституційне право на працю. Вказане, зокрема, обумовлюється тим, що трудова книжка позивача знаходиться у відповідача. Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач [PERSON] просить суд припинити трудові відносини між нею та Державним підприємством «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» з ініціативи позивача [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу Законів про працю України. Стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 травня 2023 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено до судового розгляду на 18 серпня 10 год. 30 хв. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась. 16.08.2023 року до канцелярії суду надішла заява про розгляд справи за її відсутності. Позов просить задовольнити. Відповідач ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» було належним чином повідомлено про час та місце судових засідань, що підтверджується відмітками на поштових відправленнях. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Фактичні обставини справи підтверджуються належним чином завіреними копіями письмових доказів, вивчених та оголошених в судовому засіданні: копією заяви про звільнення позивача від 05.05.2023 року, копією конверту та доказів відправлення та повернення поштового відправлення від 05.05.2023 року, копією заяви про звільнення позивача від 18 травня 2023 року; копією реєстру па відправлення заяви про звільнення від 18.05.2023 року; копією опису вкладення відправленої заяви про звільнення від 18.05.2023 року, копією конверту про повернення поштового відправлення від 18.05.2023 року; копією наказу № 20-К від 21 січня 2008 року про прийняття на роботу [PERSON] ; копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] ; копією судового наказу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.04.2018 № 2-н/331/112/2018 (справа № 331/2905/18), копіє ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Стратій Є.В. від 26.02.2020 року по справі 331/2515/18, копією листа Головного управління з питань праці Запорізької міської ради від 21.12.2018 року № 01-15/1399, копією довідки форми ОК-5 Пенсійного фонду України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 22.05.2023 року. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 14-рп/2004 від 07.07.2004 p., № 8-рп/2007 від 16.10.2007 р. та № 2-рп/2008 від 29.01.2008 р. зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації. \~ \~ \~ \~ Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України, однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. ст. 38, 39 КЗпПУ). Відповідно до ч. 1 ст. 38 Кодексу Законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за 2 (два) тижні. Відповідно до ч. 3 ст. 38 Кодексу Законів про працю України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази як окремо, так і у їх взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про те, що відповідачем ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» допущено зловживання правами роботодавця, внаслідок чого порушено конституційне право позивача [PERSON] на вільний вибір праці, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved