Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 14 вересня 2014 року до 04 травня 2023 року і мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . З травня 2022 року дитина постійно проживає разом з позивачем, де створені всі належні умови для всебічного та належного виховання та навчання дитини, задоволення соціальних, побутових та інших потреб. Відповідач проживає за кордоном. Позивач звернувся до суду 18 липня 2023 року і в позовній заяві ставить вимогу про визначення місця проживання спільної з відповідачем малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , з ним. Підставою для позову названо факт перебування з відповідачем у шлюбі і народження спільного сина, факт припинення шлюбу з відповідачем, факт виїзду відповідача за кордон, факт проживання з травня 2022 року спільного з відповідачем сина з позивачем, а також обставина, що відповідач, коли приїздить до України, без будь-яких попереджень забирає сина до місця своєї реєстрації в Україні (інший населений пункт). На відповідний запит, 20 липня 2023 року отримано інформацію з підтвердженням зареєстрованого місця проживання відповідача в с. Плоске Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського (раніше Мурованокуриловецького) району Вінницької області. Ухвалою від 25 липня 2023 року (а.с. 27-28) позов прийнято до розгляду суду і призначено підготовче провадження. Відповідач відзиву не подавала, хоча належним чином була обізнана про відкриття провадження у цій справі, отримала копію позову та інших матеріалів (а.с. 40). Ухвалою суду від 14 серпня 2023 року (а.с. 35) підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час і місце проведення судового розгляду (а.с. 37, 41), в судове засідання не з`явилася, не повідомила про причину неявки. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України судом ухвалено про розгляд справи в цьому засіданні за відсутності відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Зокрема, позивач суду пояснив: Він з колишньою дружиною та сином періодично проживали то за його місцем реєстрації, то за її. З вересня 2021 року він винаймає житло в смт Вендичани Могилів-Подільського району Вінницької області, оскільки цей населений пункт був обраний як місце навчання сина. У травні 2022 року відповідач самостійно прийняла рішення і виїхала за кордон. Питання про порядок проживання, утримання чи виховання дитини вона з ним не вирішувала, і з тих пір фактично припинила з ним спілкування. Вперше після того відповідач приїхала додому у червні цього року і без його відома та згоди на три дня (з 10 до 12 червня) забрала сина. Після повернення йому 12 червня 2023 року сина відповідач лише один раз зателефонувала до нього, запитала про дитину. Наразі він не знає, де знаходиться відповідач. Аби уникнути в подальшому маніпуляцій дитиною, враховуючи, що дитина зареєстрована у с. Плоске, а проживає з ним або в с. Лучинець, або в смт Вендичани, він хоче офіційно визначити місце проживання дитини саме з ним. Представник органу\~опіки і\~піклування при\~виконавчому комітеті\~Вендичанської селищної\~ради,\~начальник служби\~у справах\~дітей Вендичанської\~селищної ради\~Гаврищук Тетяна\~Олександрівна (а.с.\~32)\~в судовому\~засіданні позовні\~вимоги позивача\~підтримала,\~суду пояснила:\~На території\~Вендичанської селищної\~ради проживає\~ [PERSON] \~зі своїм\~сином,\~а раніше\~ ще\~й зі\~своєю дружиною.\~Оскільки в\~сім`ї виховується\~малолітня дитина,\~Службі у\~справах дітей\~стало відомо,\~що колишня\~дружина [PERSON] \~в травні\~2022\~року виїхала\~за кордон,\~а він\~залишився проживати\~з їх\~спільним сином.\~Неодноразовими перевірками\~сім`ї і\~за місцем\~реєстрації в\~с.\~Лучинець,\~і за\~місцем проживання\~в смт\~Вендичани встановлено,\~що батько\~в повній\~мірі забезпечує\~побут,\~навчання,\~дозвілля дитини,\~він має\~з ним\~належний контакт.\~В той\~же час,\~мати дитини\~самоусунулася від\~виконання своїх\~материнських обов`язків,\~зокрема,\~навіть спілкується\~з дитиною\~один раз\~на рік.Комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вендичанської селищної ради одноголосно прийнято рішення за те, щоб визначити місце проживання дитини разом з батьком, а виконком Вендичанської селищної ради підтримав таке рішення, затвердивши його. На виконання вимог ч. 2 ст. 171 СК України з дозволу батька у суді було заслухано дитину щодо якої вирішується питання про визначення її місця проживання. Малолітній [PERSON] пояснив: Раніше він жив і з мамою, і з татом, ходив до школи в смт Вендичани. Потім мама залишила його без будь-яких пояснень з татом, а сама поїхала за кордон. Цього року на його день народження мати приїхала і забрала його із с. Лучинець до себе у с. Плоске. Тато про це не знав. Через кілька днів по тому мама привезла його до тата і знову залишила без пояснень. Йому добре і спокійно жити з татом. Вони всі канікули, а також вихідні від школи дні проводять у с. Лучинець, а поки йде навчання живуть в смт Вендичани. Він розуміє, чому тато звернувся до суду, і хоче залишитися проживати з ним. Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до повного задоволення, з врахуванням такого: Із 14 вересня 2014 року до 04 травня 2023 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10-11) і мають спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Подружні стосунки між сторонами було припинено у травні 2022 року: відповідач [PERSON] залишила місце проживання сім`ї в смт Вендичани Могилів-Подільського району Вінницької області та виїхала за межі України. З тих пір сторони проживають окремо, а дитина проживає із батьком [PERSON] . Відповідно до\~статті 51 Конституції України\~та\~статті 5 Сімейного кодексу України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частини 2 і 3\~статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Стаття 141 СК України\~визначає, що мати та\~\~батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.\~\~ Місце проживання дитини визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).\~\~\~\~\~\~ Усі питання щодо дитини вирішуються або обома батьками, або одним з них за погодженням або мовчазною згодою другого. Позивач стверджує, що відповідач залишила сина з власної волі, добровільно, не узгодивши свій від`їзд з членами сім`ї і родини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Довідкою Лучинецького старостинського округу № 127 від 19 червня 2023 року (а.с. 16) та довідкою Вендичанської селищної ради № 128 від 19.06.2023 (а.с. 15) підтверджується, що відповідач [PERSON] разом зі позивачем [PERSON] та їхнім спільним малолітнім сином [PERSON] за однією адресою не проживає та не зареєстрована. Не дійшовши згоди щодо місця проживання сина, [PERSON] звернувся до органу опіки та піклування при Вендичанській селищній раді про визначення місця проживання сина з ним. Відповідно до рішення Комісії з питань захисту прав дитини при Вендичанській селищній раді № 72 від 27 квітня 2023 року (а.с. 17), місцем проживання малолітнього [PERSON] визначено місце проживання його батька [PERSON] . 03 травня 2023 року рішенням виконавчого комітету Вендичанської селищної ради № 223 затверджено рішення Комісії про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком (а.с. 18). В той же час, поясненнями в цьому судовому засіданні позивача та самого малолітнього [PERSON] встановлено, що 10 червня 2023 року мати дитини [PERSON] без відома та дозволу батька дитини [PERSON] забрала дитину з місця його проживання в с. Лучинець, вивезла у невідомому напрямку і повернула лише 12 червня 2023 року. Абзац другий ч. 1 ст. 161 СК України приписує, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Щодо матеріально-побутових умов проживання дитини в даний час, то актами обстеження умов проживання від 27 червня 2023 року в смт Вендичани (а.с. 12) та від 09 серпня 2023 року в с. Лучинець (а.с. 33) встановлено, що дитині створено хороші умови для проживання та перебування, для навчання та розвитку, батько є другом та авторитетом для сина, легко знаходить з ним спільну мову. Відповідач [PERSON] не намагалася довести, що за місцем свого проживання вона зможе забезпечити дитині належні умови проживання. При вирішені питання про ставлення сторін до виконання своїх батьківських обов`язків, суд прийшов до такого висновку: [PERSON] в повній мірі виконував і виконує батьківські обов`язки, передбачені Сімейним Кодексом України та нормами моралі, загальноприйнятими нормами поведінки в сім`ї, а [PERSON] з власної волі на тривалий час самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо свого сина. Крім того, відповідач байдуже віднеслася до вирішення спору, оскільки не захотіла навіть бути присутньою під час розгляду справи (а.с. 41). Щодо прихильності дитини до батьків, суд встановив наступне: Опитаний в судовому засіданні малолітній [PERSON] ствердив, що йому добре з татом, що вони мають спільні цілі і узгоджено йдуть до їх здійснення. В той же час дитина без будь-якого захоплення розповіла, що «мама забрала його на день народження», що вона зробила йому подарунок (але в засіданні він не згадав, який), а також, що мама спеціально забрала його так, «щоб тато не знав». Статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України а також закріплено у багатьох міжнародних актах: Загальною декларацією прав людини від 10 грудня 1948 року (ст. 13), Міжнародним пактом про громадянські та політичні права від 16 грудня 1966 року (ст. 12), Протоколом № 4 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод від 16 вересня 1963 року (ст. 2) та іншими. За цивільним кодексом України (ст. 29) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За змістом ст. 31 ЦК України та ст. 6 СК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років, а дитина віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» \~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини,\~прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385,\~проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до положень ст. 12 вищевказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Аналогічні положення викладені у статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобов`язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. У вітчизняному законодавстві теж закріплено відповідні положення щодо забезпечення прав дитини на власну думку. Зокрема, згідно з положеннями ч. 2 ст. 160 С України \~місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня\~\~\~2008 року «Савіни проти України». У п. 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей (включаючи дитину, якій у грудні 2004 року, коли тривав розгляд справи в суді першої інстанції, було 13 років). Сторони у справі мають спільного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Станом на момент винесення цього рішення дитина має повних вісім років. В судовому засіданні малолітній [PERSON] заявив однозначно, що бажає проживати з батьком. Ухвалюючи 16 липня 2015 року рішення у справі «Мамчур проти України», ЄСПЛ наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Вирішуючи цю конкретну справу, суд виходить насамперед з інтересів дитини, і при цьому враховує: - син сторін, принаймні з вересня 2021 року, проживає і виховується в сім`ї свого тата у с. Лучинець, або ж у винайманому житлі в смт Вендичани за місцем його навчання, - його сталі соціальні зв`язки у с. Лучинець, зокрема, із бабусею та дідусем по татовій лінії, - місце навчання, зокрема, що він має великий сталий колектив однолітків, в якому почуває себе комфортно та гармонійно, - психологічний стан дитини, який обурений поведінкою мами, яка без дозволу і відома тата забрала їх з постійного місця проживання в с. Лучинець, а також стривожений з приводу можливого розлучення з татом. Також при розгляді справи щодо визначення місця проживання дитини суд виходить з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дітей. У зв`язку з цим, суд не знаходить виправдання [PERSON] , яка добровільно прийняла рішення залишити дитину з батьком і виїхала за межі України, проявила абсолютну байдужість до питання про визначення місця проживання її дитини, не порушує питання про своє право проживати з дитиною, самоусунулася навіть від спілкування із сином. Преамбулою указаної вище Конвенції про права дитини визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. В судовому засіданні беззаперечно доведено, що [PERSON] разом зі своїми батьками з травня 2022 року забезпечив своїй дитині абсолютні увагу, щастя, любов і розуміння. Натомість [PERSON] добровільно на більше ніж на рік самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина. ЇЇ вчинок по залишенню дитини без материнської опіки не має ні законного, ні морального виправдання. Встановлені у судовому засіданні обставини суд вважає винятковими у розумінні положень\~ст. 161 СК України\~та принципу 6 Декларації прав дитини, вони свідчать про неможливість проживання дитини з матір`ю. Виходячи з викладеного, суд переконаний, що найвищим інтересам малолітнього [PERSON] відповідатиме рішення про визначення місця його проживання з батьком. При вирішенні справи по суті суд, крім іншого, має вирішити питання про розподіл судових витрат. До судових витрат, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України належить, зокрема, судовий збір. При зверненні до суду із позовною заявою [PERSON] сплатив 1073 гривні 60 копійок судового збору (а.с. 19). Про інші судові витрати [PERSON] суду доказів не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд при вирішенні справи по суті прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] . Таким чином із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню його судові витрати у вигляді сплаченого ним при подачі позову судового збору в розмірі 1073 гривні 60 копійок.

Outcome: approved