Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-24 00:00:00

01.12.2022 [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила стягнути з відповідача [PERSON] 5656,44 грн. - інфляційних збитків; 1810,58грн. - 3% річних, а всього - 7467,02грн., та понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2018 по справі №336/985/18 позовні вимоги [PERSON] були задоволені та стягнуто з [PERSON] суму боргу в розмірі 15694,19грн та судові витрати в розмірі 704,80грн, а загалом 16398,99грн. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя набрало законної сили 12.07.2018. Позивач звернулася із заявою до органу державної виконавчої служби з метою примусового виконання вказаного рішення суду. 21.08.2018 було відкрито виконавче провадження №56768653 про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 16398,99грн. 01.12.2020 по ВП №56768653 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувану. Виконавчий лист був повернутий без виконання, 02.12.2020 було відкрито виконавче провадження №63785779 про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 16398,99грн. Під час примусового виконання рішення суду по ВП № 63785779 з відповідача було стягнуто та перераховано позивачу: 22.07.2021 - 3304,62грн; 30.08.2021 - 1834,49грн; 22.10.2021 - 2569,13грн; 13.12.2021 - 2000,00грн; 29.11.2022 - 6690,75грн. Таким чином, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2018 по справі №336/985/18 тривалий час не виконувалося відповідачем, а саме у період з 13.07.2018 по 29.11.2022, тобто більше чотирьох років. Таким чином, на думку позивача, зволікання відповідача з виконання судового рішення, яке набрало законної сили, призвело до знецінення грошових коштів, стягнутих за судовим рішенням, а отже позивач вправі вимагати від відповідача сплатити не тільки суми боргового зобов`язання, а і встановленого індексу інфляції та 3% річних. Ухвалою суду від 21.12.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Цією ж ухвалою суд ухвалив провести розгляд справи без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду від 10.03.2023 подальший розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних виплат, вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, через систему «Електронний суд» направила до суду заяву, у якій просила розгляд справи провести без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату,час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив не подав, будь-яких інших заяв від не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення по справі. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд ухвалив про можливість проведення заочного розгляду справи. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2018 по справі №336/985/18 позовні вимоги [PERSON] були задоволені та стягнуто з [PERSON] суму боргу в розмірі 15694,19грн та судові витрати в розмірі 704,80грн, а загалом 16398,99грн. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя набрало законної сили 12.07.2018. Відповідно до ч. 4 ст.82ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 21.08.2018 було відкрито виконавче провадження №56768653 про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 16398,99грн. 01.12.2020 по ВП №56768653 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувану. Виконавчий лист був повернутий без виконання, 02.12.2020 було відкрито виконавче провадження №63785779 про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 16398,99грн. Під час примусового виконання рішення суду по ВП № 63785779 з відповідача було стягнуто та перераховано позивачу: 22.07.2021 - 3304,62грн; 30.08.2021 - 1834,49грн; 22.10.2021 - 2569,13грн; 13.12.2021 - 2000,00грн; 29.11.2022 - 6690,75грн. До правовідносин, що виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми законодавства. Положеннями ст.11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Так, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, аза відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до змісту ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Предметом позову у цій справі є стягнення 3% річних та інфляційних збитків, нарахованих відповідно до ст.625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення. Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно із ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з неї судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Таким чином, з урахуванням стягнутих платежів на заявлені дати, та, відповідно, послідовне зменшення суми боргу за рішенням суду позивачем зроблено розрахунок 3% річних та інфляційних збитків за вказаний період (а.с. 7-10). За розрахунком позивача, виходячи із загальної суми заборгованості, 3% річних складає у розмірі 1810,58грн. та інфляційні збитки - у розмірі 5656,44грн. Суд погоджується із правильністю розрахунку позивачем 3% річних та інфляційних збитків, які містяться в позовній заяві. Вказаний розрахунок позивача є законний та обґрунтований. Згідно із вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, всупереч положенням статті 81 ЦПК України, не надав суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, а також те, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими, у повному обсязі доведеними з її боку, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, які нараховані за неналежне виконання відповідачем рішення суду. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 992,40 грн. необхідно стягнути із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved