Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

17 липня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь заборгованість з оплати праці у розмірі 54 930,67 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що у період з 12 вересня 2019 року до 06 листопада 2022 року працював у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська». Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата. 06 листопада 2022 року позивача було звільнено з підприємства відповідача за власним бажанням, згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Однак, незважаючи на звільнення розрахунок з позивачем проведено так і не було. Позивач звертався до відповідача з заявою щодо отримання довідки про нараховані, але не виплачені, при звільненні суми, однак відповідач на заяву позивача відповідь так і не надав. За розрахунками позивача розмір нарахованої відповідачем, але не виплаченої заробітної плати, становить всього 54 930,67 грн., з яких: січень 2020 року - 4 349,52 грн., лютий 2020 року - 8 020,81 грн., березень 2020 року - 7 618,55 грн., квітень 2020 року - 9 480,44 грн., листопад 2022 року - 25 461,35 грн. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 18 липня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження по справі без повідомлення (виклику) сторін. 09 серпня 2023 року від представника відповідача - Ященко А.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне. Позивач звільнений з підприємства відповідача 06 листопада 2022 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Позивачу при звільненні нараховано після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати (в якості заборгованості з оплати праці): за грудень 2019 року - 60,12 грн., за січень 2020 року - 3 457,88 грн., за лютий 2020 року - 6 376,55 грн., за березень 2020 року - 6 056,75 грн., за квітень 2020 року - 7 536,96 грн., за квітень 2021 року - 980,90 грн., за травень 2021 року - 4 501,84 грн., за червень 2021 року - 29,17 грн., за липень 2021 року - 793,37 грн., за листопад 2022 року - 20 241,78 грн., що разом становить 50 035,32 грн. Суми зазначені після обов`язкових утримань до сплати, тобто вже з утриманням підприємством з цих сум обов`язкових податків та зборів. 06 листопада 2022 року позивачу у відділі кадрів була видана трудова книжка, після чого він повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для проведення повного розрахунку із ним, але з невідомих причин, Позивач до бухгалтерії не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. Не звертався він до бухгалтерії підприємства або до керівництва підприємства з вимогою про розрахунок і в подальшому. Ні під час написання заяви про звільнення, ні в подальшому, позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, тобто позивач фактично погодився з проведенням остаточного розрахунку заборгованості із заробітної плати на розсуд відповідача. У зв`язку з викладеним просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , з 12 вересня 2019 року працював у Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська», що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 13, 15-22). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 06 листопада 2022 року на підставі наказу № 2574/к від 06 листопада 2022 року [PERSON] було звільнено з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, що також підтверджується копією його трудової книжки серії [NUMBER] . Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату. При цьому, всі наведені у відзиві на позовну заяву твердження сторони відповідача про те, що відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок у зв`язку з тим, що позивач ні при звільненні, ні після цього, не звертався до відповідача з заявами про проведення остаточного розрахунку, суд до уваги не приймає, оскільки такі обставини жодним чином не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок. Не заслуговують на увагу і наведені у відзиві на позовну заяву доводи сторони відповідача про те, що позивач фактично погодився з проведеним остаточним розрахунком заборгованості із заробітної плати на розсуд відповідача, оскільки при звільненні та під час отримання трудової книжки не заявляв вимог до відповідача з приводу розрахунку. Суд зауважує, що матеріали справи не містять належних та переконливих доказів на підтвердження того, що відповідачем перед позивачем була погашена існуюча заборгованість по заробітній платі, а тому усі наведені відповідачем заперечення з цього приводу суд вважає безпідставними та недоведеними, до уваги їх не бере та відхиляє. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, за період з грудня 2019 року по листопад 2022 року відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Згідно довідки № 01/11-197/3 від 04 серпня 2023 року, виданої Державним підприємством «Вугільна компанія «Краснолиманська», вбачається, що Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» має перед [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати за період з грудня 2019 року по листопад 2022 року (а саме: грудень 2019 року - 60,12 грн., січень 2020 року - 3 457,88 грн., лютий 2020 року - 6 376,55 грн., березень 2020 року - 6 056,75 грн., квітень 2020 року - 7 536,96 грн., квітень 2021 року - 980,90 грн., травень 2021 року - 4 501,84 грн., червень 2021 року - 29,17 грн., липень 2021 року - 793,37 грн., листопад 2022 року - 20 241,78 грн. (у т.ч. 3 548,47 грн. - заробітна плата, 16 693,31 грн. - компенсація за невикористану відпустку)) у загальному розмірі 50 035,32 грн., при цьому сума заборгованості з виплати заробітної плати зазначена після утримання всіх обов`язкових податків та зборів (а.с. 61). Отже, з вищевказаної довідки вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 50 035,32 грн. та вказана заборгованість визначена вже за вирахуванням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів, тобто є сумою, яка належить позивачу до виплати. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 50 035,32 грн., без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом - 50 035,32 грн.; період стягнення дорівнює 10 місяців. Отже, розмір заробітної плати який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 50 035,32 грн. / 10 = 5 003,53 грн., без утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені на загальну суму 50 035,32 грн. та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. (у мінімальному розмірі для позовних вимог майнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: partial