Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

Адвокат Макушева С.В., діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою шляхом направлення через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» 22 березня 2023 року (зареєстровано 23 березня 2023 року), в якій просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] основний борг за договором позики №Д231221-01 від 23 грудня 2021 року у розмірі 141\~329 грн. 88 коп., 3% річних 4\~158 грн. 58 коп., а всього 145\~488 грн. 46 коп.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі, а саме судовий збір в сумі 1163 грн. 90 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 18\~000 грн. 00 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 23 грудня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики №Д231221-01, за умовами п.1 якого позикодавець ( [PERSON] ) передав у власність, а позичальник ( [PERSON] ) прийняла у власність від позикодавця грошові кошти у сумі 133\~905 грн. 60 коп., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 4896 доларів США. У свою чергу, [PERSON] як позичальник зобов`язалась повернути позику у визначений договором строк до 23 грудня 2022 року. На виконання умов договору [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в погодженому розмірі, а остання на підтвердження цьому підписала договір та надала відповідну розписку. Зобов`язання за умовами договору позики [PERSON] припинила виконувати з 24 березня 2022 року. Після сплину строку виконання зобов`язань, позичальник добровільно борг не повернула, у зв`язку з чим за захистом майнових прав та інтересів [PERSON] адвокат Макушева С.В., діючи в його інтересах, вимушена звернутися до суду. Одночасно представник просить стягнути з відповідача на користь позивача нараховані на підставі ч.2 ст.625 ЦК України збитки у вигляді 3% річних в сумі 4\~158 грн. 58 коп., розраховані за період з 24 березня 2022 року по 16 березня 2023 року (358 днів прострочення) на залишок боргу 3669 доларів США (по курсу НБУ еквівалентно 141\~329 грн. 88 коп.). Ухвалою суду від 24 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.15). 27 червня 2023 року через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» від представника позивача надійшли додаткові пояснення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 18\~000 грн. 00 коп. із долученням доказів на підтвердження їх понесення позивачем (а.с.36-38). Правом на участь в судовому засіданні представник позивача адвокат Макушева С.В. не скористалася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] , будучи неодноразово повідомленою про дату, час та місце проведення судового засідання, у тому числі в порядку ст.128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явилася без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подала. Клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду будь-якими засобами зв`язку не подавала. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, її повторну неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень позивача та його представника проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з такого. Статтею 509 ЦК України\~передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~ст.11 ЦПК України. Згідно з п.1 ч.2\~ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1\~ст.1049 ЦК України\~встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 23 грудня 2021 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено договір позики №Д231221-01, за умовами п.1 якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 133\~905 грн. 60 коп., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 4\~896 доларів США. У свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк. Сторони також узгодили, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку, передбаченому цим договором, буде відповідати 4896 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 12 місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 23 грудня 2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною (а.с.7-8). Як визначено у п.2 договору, сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання договору у повному обсязі. Сторонами узгоджено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену у п.1 договору, відповідно до графіка повернення позичальником коштів (п.5 договору), а саме шляхом здійснення щомісячних ануїтетних платежів по 11\~158 грн. 80 коп., що еквівалентно 408 доларам США у строк до 23 числа кожного місяця, останній платіж до 23 грудня 2022 року включно (12 платежів відповідно). Крім того, у п.п.12, 13 договору передбачено, що з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за договором, у тому числі щодо повернення суми позики, можливих санкцій, позичальник укладає договір застави транспортного засобу. Забезпеченням виконання позичальником зобов`язань є застава рухомого майна автомобіля марки HYUNDAI SONATA, 2009 року випуску, колір білий, р/н [NUMBER] , належний позичальникові на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 20 жовтня 2021 року, виданого ТСЦ 1249 (а.с.7-зворот). Аналізом змісту укладеного між сторонами договору суд приходить до висновку, що за своїм характером укладена між [PERSON] та [PERSON] угода є реальною, односторонньою, оплатною та свідчить про\~наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Аналізуючи зміст\~правочину,\~суд приходить\~до висновку,\~що текст\~договору позики\~містить безумовне\~та однозначне\~зобов`язання стосовно\~повернення відповідачем\~конкретної грошової\~суми на\~користь позивача.\~Водночас,\~зміст договору\~дає підстави\~стверджувати,\~що відповідач\~визнав наявність\~боргу в\~певному розмірі\~станом на\~визначену дату,\~що свідчить\~про природу\~правових відносин\~між сторонами\~спору.\~Договір містить\~усі необхідні\~реквізити,\~обумовлені його\~характером та\~правовою природою,\~зокрема:\~дату його\~складання (23\~грудня 2021\~року),\~отримання грошових\~коштів в\~конкретно визначеній\~сумі та\~валюті (4896\~доларів США),\~зобов`язання щодо\~їх повернення,\~строкповернення (до 23 грудня 2022 року), порядок повернення (щомісячними рівними платежами), валюту виконання зобов`язань (у гривні по курсу НБУ станом на день здійснення платежу). Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Так, проста письмова форма договору позики від 23 грудня 2021 року, укладеного між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником внаслідок його реального характеру є доказом передачі грошової суми позичальнику та наявності між сторонами договірних відносин зобов`язально-грошового характеру. Факт передання суми позики від позикодавця позичальникові засвідчений власноруч складеною [PERSON] розпискою (а.с.6), відображений у п.2 договору та загалом підтверджується фактом підписання договору обома сторонами без будь-яких зауважень чи застережень. Крім того, відсутність заяви позикодавця про повернення йому позичальником коштів за договором з відсутністю будь-яких претензій, відмітки на договорі позики від 23 грудня 2021 року про одержання позикодавцем грошей, згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчать, що зобов`язання з повернення позики [PERSON] не виконала до обумовленого сторонами строку, тобто до 23 грудня 2022 року. До того ж оскільки оригінал договору не містить надпису про повернення суми боргу, тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до вимог\~ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 23 грудня 2021 року, а також встановленим факт невиконання у повному обсязі відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в повному обсязі в строк до 23 грудня 2022 року. Враховуючи, що фактично відповідач повернула позивачеві частково борг у сумі 1127 доларів США, починаючи з 24 березня 2022 року припинила виконання взятих на себе зобов`язань щодо повернення боргу щомісячними платежами, тому залишок боргу складає 3669 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 березня 2023 року (відповідно до принципу диспозитивності в межах заявлених вимог) складає 141\~329 грн. 88 коп., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є доведеними та підлягають задоволенню. До того ж узгодження сторонами виконання валютних зобов`язань у гривневому еквіваленті, як і повернення суми боргу по курсу НБУ є правомірним та відповідає приписам ч.ч.1, 2 ст.533 ЦК України. Так, згідно зі ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч.1 ст.524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки сторони узгодили, що повернення позики здійснюється у національній валюті по курсу НБУ на день здійснення платежу, тому необхідності у визначенні еквіваленту стягнутої заборгованості за договором позики в іноземній валюті доларах США у співвідношенні до національної валюти України суд не вбачає, адже виконання зобов`язань умовами договору обумовлене в національній валюті, а тому й стягнення боргу саме у гривні не суперечитиме чинному законодавству України. Щодо заявлених позивачем 3% річних, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України на суму боргу, суд виходить з такого. За положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ст.625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом цієї матеріальної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У ч.3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З огляду на викладене слід дійти висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі укладеного ними договору, є грошовими зобов`язаннями. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов`язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Крім того, у п.10 договору передбачено, що позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором. У постанові №127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є правопорушенням триваючим, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Звертаючись до суду з позовом, адвокат Макушева С.В., діючи в інтересах [PERSON] , зазначила, що [PERSON] свої зобов`язання за договором позики від 23 грудня 2021 року належним чином не виконала, а саме не повернула позику як станом на 23 грудня 2022 року, так і на час звернення до суду, взагалі припинивши виконання зобов`язань з 24 березня 2022 року. Таким чином, зобов`язання є простроченим з 24 березня 2022 року, тому 3% річних мають розраховуватись саме із вказаної дати. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] * [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році], та є наступним: 141\~329,88 коп. (сума боргу) : 100% * 3% річних : 365 днів * 358 (кількість днів прострочення за період з 24 березня 2022 року по 16 березня 2023 року) = 4\~158 грн. 58 коп. Оскільки в позові заявлена вимога лише про компенсацію 3% річних в порядку ст.625 ЦК України, тому питання компенсації інфляційних втрат не вирішується. Відтак, дослідивши письмові докази, надавши їм оцінку в сукупності, на підставі ст.12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст.13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 1163 грн. 90 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.10). Розмір судового збору визначено вірно, у розмірі 1% від ціни позову із застосуванням коефіцієнту 0,8 за подання позову в електронній формі відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір». Крім того, з огляду на доведеність витрат на правничу допомогу в сумі 18\~000 грн. 00 коп. належними та допустимими доказами (а.с.4245), їх співмірність із заявленими вимогами, обґрунтованість розміру суд вважає за можливе їх стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved