Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути на його користь з відповідачки грошові кошти за договором позики, укладеним між позивачем та відповідачкою, [PERSON] , 12 жовтня 2011 року та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лучніковою Ю.В., у розмірі 163447 (сто шістдесят три тисячі чотириста сорок сім) гривень 70 копійок, у тому числі: 138515 (сто тридцять вісім тисяч п`ятсот п`ятнадцять) гривень та три проценти річних за прострочку виконання грошового зобов`язання у розмірі 24932 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот тридцять дві) гривні 70 копійок 19.10.2022 року до суду надійшла заява позивача від 13.10.2022р. про збільшення позовних вимог, якою позивач просить стягнути з відповідачки 235812 (двісті тридцять п`ять тисяч вісімсот дванадцять) гривень, у тому числі: 182800 (сто вісімдесят дві тисячі вісімсот) гривень та три проценти річних за прострочку виконання грошового зобов`язання у розмірі 53012 (п`ятдесят три тисячі дванадцять) гривень (т.2 а.с.20-25). Позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, обґрунтовано тим, що 12.10.2011 року сторони (які були сусідами, проживаючи у одному будинку) уклали договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачці грошову суму у розмірі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, що на момент укладення договору становило 39863 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот шістдесят три) грн. 50 коп. Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лучніковою Ю.В. Строк виконання зобов`язання був встановлений сторонами до 31.12.2012 року включно. Але у вказаний термін відповідачка не повернула позивачу грошові кошти у сумі 5000 доларів США. На неодноразові звернення позивача відповідачка обіцяла повернути гроші пізніше, посилаючись на різні обставини. Влітку 2017 року вона переїхала до свого майбутнього чоловіка у сел.Вириця Гатчинського району Ленінградської області Російської Федерації. До Харкова відповідачка приїжджає дуже зрідка. Позивач багато разів телефонував відповідачці на її мобільний телефон, але додзвонитися не міг. Влітку 2017 року відповідачка приїздила додому та на вимогу позивача пообіцяла повернути гроші, але наступного дня виїхала до РФ. На момент подання позову відповідачка ухилялася від спілкування з позивачем. З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач вважає, що відповідачка зобов`язана повернути йому грошову суму у грошовій одиниці України, еквівалентну 5000 (п`яти тисячам) доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 13.10.2022р. становить 182800 (сто вісімдесят дві тисячі вісімсот) гривень (з розрахунку 36,56 грн. за 1 долар США). Також відповідачка повинна сплатити йому 3 відсотки річних у сумі 53012 (п`ятдесят три тисячі дванадцять) гривень за прострочку виконання грошового зобов`язання за період з 01.01.2013 року по 01.09.2022 року, тобто за 9 років та 8 місяців: з 01.01.2013р. по 31.12.2013р., з 01.01.2014р. по 31.12.2014р., з 01.01.2015р. по 31.12.2015р., з 01.01.2016р. по 31.12.2016р., з 01.01.2017р. по 31.12.2017р., з 01.01.2018р. по 31.12.2018р., з 01.01.2019р. по 31.12.2019р., з 01.01.2020р. по 31.12.2020р., з 01.01.2021р. по 31.12.2021р., з 01.01.2022р. по 01.09.2022р. Вказана сума 3 відсотків річних розрахована з суми основного боргу - 182800 грн. Отже, за один повний рік 3 відсотка річних становлять 5484 грн. (182800 грн. / 100% х 3). Таким чином, за 9 років та 8 місяців сума 3 відсотків річних (53012 грн.) розрахована наступним чином: (5484 грн. х 9 років) + (5484 грн. / 12 місяців х 8 місяців). Також позивач зазначає, що пропуск ним строку позовної давності обумовлений поважними причинами. Так, позивач проживав однією сім`єю з матір`ю та братом, які потребували його догляду за станом здоров`я. Мати позивача, [PERSON] , до своєї смерті [INFO] тяжко хворіла, у тому числі, на ішемічну хворобу серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу ІІ ступеню, цукровий діабет ІІ типу, вторинноінсулинозалежний, важкої форми, діабетичну ангеопатію нижніх кінцівок, стан після ампутації лівої ноги на рівні середньої третини стегна, деформуючий остеоартроз правого колінного суглоба, зрілу катаракту обох очей, артифакію лівого ока, діабетичну ретинопатію обох очей. Мати позивача неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я у зв`язку з зазначеними захворюваннями. Крім того, в результаті переламу гомілки правої ноги 21.05.2013р. вона була госпіталізована до травматологічного відділення. Тільки влітку 2017 року він зрозумів, що відповідачка не поверне йому позичені кошти. Тобто саме тоді він дізнався про порушення позивачкою своїх прав. Представник відповідачки надав відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, в якому зазначив, що позовні вимоги є неправомірними та не підлягають задоволенню. У договорі позики від 12.10.2011р. визначено валюту та суму зобов`язання, а саме, 39863,50 грн., а прив`язка цієї суми до курсу долара не створює для позичальника, відповідачки у справі, обов`язку сплачувати суму у валюті по курсу на момент укладення договору. До такого висновку прийшов Верховний Суд у справі №757/21343/15-ц (постанова від 13.02.2019р.). Відповідачка не брала на себе жодних інших зобов`язань, ніж ті, що визначені умовами договору. Крім того, в обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності позивач посилається на дві правові позиції, які суперечать одна одній. Так, позивач зазначає, що пропустив строк позовної давності з поважних причин у зв`язку з хворобою його матері та брата. З іншого боку, позивач стверджує, що дізнався про порушення своїх прав лише влітку 2017 року. При цьому про порушення своїх прав позивач знав з 31.12.2012р., тобто з моменту закінчення строку дії договору позики, оскільки у позові зазначає, що після закінчення строку дії договору багато разів звертався до відповідачки з вимогою про повернення грошей. Таким чином, перебіг позовної давності сплив 31.12.2015р. Причини, з яких позивач пропустив строк позовної давності, не є поважними, оскільки протягом трирічного строку позовної давності він займався підприємницькою діяльністю з оптової торгівлі продуктами харчування, від якої мав значний дохід. Крім того, у березні 2017 року позивач здійснив продаж автомобілю. Тобто позивачем не надано доказів того, що він постійно знаходився у квартирі, не залишаючи її протягом семи років. Мати позивача перебувала на стаціонарному лікування протягом трьох місяців за період з 31.12.2012р. по 31.12.2015р. Він міг звернутися за правовою допомогою до адвоката чи направити позовну заяву до суду поштою. Оскільки строк позовної давності сплив 31.12.2015р., то позовні вимоги про стягнення суми за договором позики не можуть бути захищені у судовому (примусовому) порядку. Отже між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не застосовуються положення ст.625 ЦК України. Про такий висновок дійшов Верховний Суд у постанові від 06.03.2019р. у справі №757/44680/15-ц. Також представник відповідачки подав заяву про застосування позовної давності до позовних вимог. Позивач подав відповідь на відзив, якою просить поновити йому позовної давності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Так, зобов`язання між сторонами не є натуральним та підлягає судовому захисту, оскільки випливає з договору позики та є невиконаним. 12.10.2011р. на підставі цього договору позики позивач передав відповідачці грошову суму у іноземній валюті, а саме, 5000 доларів США, що на той момент становило 39'863,50 грн. Тому відповідачка зобов`язана повернути позивачу грошові кошти у іноземній валюті у розмірі, вказаному у договорі. Позивач дізнався про порушення його прав влітку 2017 року, оскільки з моменту закінчення строку дії договору позики, коли відповідачка не повернула йому кошти, він багато разів просив її це зробити. Відповідачка постійно обіцяла повернути борг, посилаючись на скрутне матеріальне становище. Позивач вірив їй. Коли відповідачка в черговий раз приїхала до м.Харкова з Російської Федерації, куди вона переїхала з літа 2013 року, позивач знову звернувся до неї з проханням повернути грошові кошти. Відповідачка пообіцяла, але так і не виконала зобов`язання, поїхала з м.Харкова. У судовому засіданні представники сторін підтримали власні правові позиції, викладені у вищевказаних заявах по суті справи. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 12.10.2011р. між позивачем та відповідачкою було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачці у користування позику у сумі 39'863 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот шістдесят три) грн. 50 коп., що еквівалентна сумі 5'000 (п`ять тисяч) доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленого Національним Банком України на день укладення договору (п.1.1., п.2.1 договору). Згідно з п.3.1. та п.3.2. договору позивач надав грошові кошти в повній сумі у позику відповідачці у момент підписання договору, а відповідачка зобов`язалася повернути позивачеві надані грошові кошти у сумі, передбаченій п.2.1. договору у строк до 31.12.2012р. включно. Відповідачка, допитана у судовому засіданні в якості свідка за її згодою, пояснила, що є сусідкою позивача та має у своїй власності частину комунальної квартири у будинку [ADDRESS] . 12.10.2011р. вона уклала договір з позивачем, за умовами якого отримала грошові кошти у національній валюті України у розмірі 40'000 грн. 00 коп. Під час укладання договору нотаріус, яка посвідчувала цей правочин, пояснила, що еквівалент у розмірі 5000 доларів США, який зазначений у договорі, є умовою позивача. Саме цим вона може пояснити, що у договорі зазначено не рівно 40'000 грн., а 39'863 грн. 50 коп., з огляду на курс гривні до долару США, встановлений НБУ на той момент. Вона позичала гроші, оскільки їй необхідно було легалізувати самовільні прибудови до її квартири. Приблизно через два місяці вона з`ясувала, що не зможе це зробити через складні до дорогі процедури, тому вирішила повернути позивачу борг. Але, коли вона намагалася віддати йому 40'000 грн., він відмовився їх приймати, заявивши, що йому потрібні 5000 доларів США. У 2014 році вона вийшла заміж поїхала з країни, але регулярно навідувалася до свого сина у м.Харків до кінця 2019 року, коли розпочалася пандемія короновірусної інфекції. Під час цих візитів вона намагалася віддати [PERSON] борг, але він вимагав його повернення у доларах США. Крім того, вона обізнана щодо сімейної ситуації позивача, який має брата з психічним захворюванням та чия поведінка відповідає поведінці 4-5 річної дитини. Мати позивача була у дуже поганому фізичному стані, але подробиць вона не знає. Свідок [PERSON] пояснив суду, що проживав у шлюбі з відповідачкою з 1995 року. Вони проживали у квартирі [ADDRESS] . У 2011 році він був присутній при укладанні позивачкою та їх сусідом [PERSON] договору позики, за умовами якого позивач передав відповідачці 5000 доларів США, які були необхідні, щоб оформити прибудову у їхній квартирі. Але нотаріус роз`яснив їм, що валютою України є гривня. Тому позивач став сумніватися щодо правочину, але зрештою домовилися, що у договорі буде зазначено про еквівалент суми боргу у доларах США. У 2012 році він спитав відповідачку щодо повернення боргу, і вона відповіла, що вирішить це питання. У 2013 році відповідачка залишила його заради іншого чоловіка на у квітні 2013 року переїхала жити у Ленінградську область. Про те, що вона не повернула борг, свідок дізнався від позивача. Свідок [PERSON] пояснив у судовому засіданні, що є сусідом позивача та відповідачки. Приблизно 10 років тому позивач розповів йому, що позичив відповідачці 5 тисяч доларів США. У позивача є брат з психічним захворюванням, з яким постійно хтось знаходиться. Коли позивача немає, з ним залишається їхня сестра [PERSON] . Свідку відомо, що позивач мав склад з продуктами харчування, які бра на релізацію. Свідок [PERSON] пояснив суду, що від позивача та відповідачки, які є його сусідами, йому відомо про те, що позивач надав відповідачці у позику 5000 доларів США, але відповідачка борг не повернула. У позивача важкі сімейні обставини, оскільки у 2011-2012 р.р. тяжко захворіла його мати. До своєї смерті у 2016р. чи 2017р. мати позивача постійно перебувала у лікарнях. Крім того, позивач проживає разом з братом, який є має психічне захворювання, є інвалідом дитинства та який має рівень розвитку трьох-чотирьох річної дитини, який не може сам себе обслуговувати та не розмовляє. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач та відповідачка є її сусідами та розповідали, їй про договір позики, який вони уклали та за умовами якого відповідачка позичила у позивача 5000 доларів США. Після відповідачки переїзду до РФ в один з її візитів до м.Харкова свідок була очевидицею розмови між позивачем та відповідачкою. Позивач питав у відповідачки, коли вона віддасть гроші. Відповіді [PERSON] свідок не розчула. Позивач проживає разом з братом, який має психічне захворювання та рівень розвитку дворічної дитини і не може сам себе обслуговувати та не розмовляє. Його не можна залишати самого. Крім того, мати позивача страждала на цукровий діабет та перенесла багато операцій з приводу ампутації ноги. Також свідок знає, що позивач був приватним підприємцем та працює з дому. Свідок [PERSON] пояснила під час розгляду справи, що позивач є її братом, а відповідачка - сусідкою. Свідок була присутня під час укладення у жовтні 2011 року договору позики між її братом та відповідачкою та бачила, як її брат передавав [PERSON] 5000 доларів США. Крім сторін договору та свідка у кімнаті під час передачі грошей був присутній свідок [PERSON] . Нотаріус при цьому не був присутній. Борг відповідачка не повернула. Позивач неодноразово при свідкові запитував у відповідачки, коли вона поверне гроші, а та відповідала, що грошей у неї немає. До 2002 року свідок проживала у квартирі по провулку [PERSON] разом з позивачем, їхнім братом [PERSON] та їхньою матір`ю. У 2011 році у матері розвився цукровий діабет і вона більше не могла опікуватися [PERSON] , який має психічне захворювання та не може ані розмовляти, ані обслуговувати себе. Тому позивач піклувався про матір та брата. Оскільки свідок працює та має власну сім`ю та маленьку дитину, вона не могла часто допомагати позивачу з братом. Тому іноді позивач просив сусідку залишитися з [PERSON] , коли позивачу іноді необхідно було піти у справах. Позивач працює з дому за допомогою комп`ютера, інтернету та телефону. Крім цього цивільно-правового спору між позивачем та відповідачкою був також інший спір у суді, коли [PERSON] подала позов з приводу нерухомого майна. Цей судовий процес тривав приблизно з 2002 року по 2010 чи 2011 рік. Отже, судом встановлено, що 12.10.2011 року позивач та відповідачка уклали договір позики, в якому зазначено про те, що валютою зобов`язання є національна валюта України у сумі 39'863 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот шістдесят три) грн. 50 коп. Також сторони визначили грошовий еквівалент у іноземній валюті (доларах США) за офіційним курсом на день укладання договору. За умовами договору позики від 12.10.2011р., відповідачка зобов`язана повернути позивачу надані грошові кошти у сумі, передбаченій п.2.1. договору. У пункті 2.1. договору сторони, окрім зазначення суми позики у національній валюті, визначили грошовий еквівалент у доларах США за курсом НБУ. Згідно ч.2 ст.254 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Тому, за правилами ст.533 ЦК України сума, що підлягала поверненню відповідачкою, мала визначатися за офіційним курсом долару НБУ станом на день платежу. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 24.06.2020р. у справі №740/4842/15-ц зазначила, що суди касаційної інстанції, розглядаючи справи в межах заявлених позовних вимог, виходили з того, що за грошовим зобов`язанням, вираженим у договорі в гривні із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день подання позову (заяви про збільшення позовних вимог) або на день ухвалення судового рішення (якщо позивачем сформульовано саме таку вимогу - стягнути суму заборгованості у гривневому еквіваленті за курсом іноземної валюти на дату ухвалення судового рішення), і якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Єдина постанова у справі № 757/21343/15-ц, в якій колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходила із того, що кошти були отримані відповідачем у національній валюті України, а тому саме ця сума підлягає стягненню з нього на користь позивача незважаючи на те, що за договором позики грошове зобов`язання виражене у гривні з визначенням еквіваленту у доларах США, не свідчить про наявність глибоких та довгострокових розходжень у судові практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами. Також Велика Палата Верховного суду звернула увагу, що раніше висловлювала правову позицію щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, яку викладено у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). Тобто, у даному випадку позиція позивача щодо визначення суми, яка підлягає сплаті у гривні, за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, є вірною. Разом з тим, якби валюта зобов`язання була визначена у доларах США і позивач передавав відповідачці позику саме у доларах США, то вимога про визначення суми боргу за правилами ст.533 ЦК України є нелогічною. Судом встановлено, що свої зобов`язання з повернення суми боргу до 31.12.2012р. включно відповідачка не виконала. Щодо доводів відповідачки про причини невиконання нею зобов`язань перед позивачем, а саме, з вини позивача, який бажав, щоб сума боргу була повернута у доларах США, то суд не вбачає підстав для застосування правил ст.613 та ст.614 ЦК України, тобто наслідків прострочення кредитора та ухилення кредитора від прийняття виконання зобов`язання. Так, за наявності обставин, які свідчили про ухилення позивача від прийняття від позивачки виконання зобов`язання за договором позики, вона могла скористатися можливістю, передбаченою ст.537 ЦК України, та виконати свій обов`язок з повернення боргу шляхом внесення належних з неї позивачеві грошей у депозит нотаріуса. Що стосується доводів представника відповідачки про недопустимість показань свідків для підтвердження таких умов договору, як валюта зобов`язання у договорі позики, то вони є помилковими. Так, у постанові від 18.07.2018р. у справі № 143/280/17 Верховний Суд дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Тобто це правило доказування стосується лише факту виконання зобов`язання за договором позики, тобто виконання позичальником (у даному випадку, відповідачкою) його зобов`язань з повернення боргу. В той же час, що стосується доводів позивача про те, що він передав відповідачці суму позики у іноземній валюті, то позивач не заявляв вимоги про визнання договору позики недійсним з підстав його удаваності. Також позивач не посилався у позові на те, що він та відповідачка уклали 12.10.2011р. договір позики, предметом якого була грошова сума у національній валюті України, щоб приховати інший договір, предметом якого була грошова сума у іноземній валюті (доларах США). Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (ч.1 ст.235 ЦК України). Позивач не заявляв про таку підставу у своєму позові. Таким чином, судом встановлено, що предметом договору позики від 12.10.2011р. була грошова сума у національній валюті у сумі 39'863 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот шістдесят три) грн. 50 коп., з визначенням еквіваленту у іноземні валюті, і відповідачка прострочила виконання її зобов`язань за цим правочином. Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 530 КПК України передбачено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Проте, встановлений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності до вимог про повернення суми боргу на момент звернення позивача до суду 28.01.2019р. закінчився, оскільки розпочався 01.01.2013р. та закінчився 31.12.2015р. Так, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 252, стаття 253 ЦК) У постанові від 16.06.2021р. у справі № 554/4741/19 Верховний Суд зазначив, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання (Постанова Верховного Суду від 14.03.2018р. у справі № 464/5089/15). В ухвалі від 17.08.2022р. у справі № 554/9126/20 Верховний Суд вказав, що перебіг позовної давності про стягнення боргу за вимогою про стягнення боргу в зобов`язанні з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Отже, позивач дізнався про порушення його прав тоді, коли зобов`язання не було виконане, тобто з закінченням строку дії договору позики 31.12.2012р., а не влітку 2017 року, як він про це зазначає. При цьому цей довід сторони позивача про те, що він дізнався про порушення його прав лише влітку 2017 року, суперечить його доводам про поважність причин пропуску строку позовної давності. Адже, якщо б позивач дізнався про порушення його прав влітку 2017 року, то це б свідчило про те, що він не пропустив строк позовної давності. І це б не потребувало доведення причин поважності пропуску строку позовної давності. Суд не може погодитися з доводами позивача про поважність причин пропуску строку позовної давності. Так, позивач звернувся до суду через три роки після спливу строку позовної давності. Протягом строку позовної давності з 01.01.2013р. до 31.12.2015р. позивач мав можливість звернутися до суду з позовом, як особисто подавши позовну заяву до суду, будівля якого розташована у 20 хвилинах ходьби від будинку позивача, як про це пояснила свідок [PERSON] , або ж направити позов поштою. Також позивач, який займався підприємницькою діяльністю та мав значний дохід, мав можливість укласти відповідний договір про надання професійної правничої допомоги. Під час розгляду справи було встановлено, що позивач до серпня 2016 року проживав разом з матір`ю та братом, а після смерті - з братом. Так, копією довідки №397 від 13.01.2015р., яка видана дільницею №58 КП «Жилкомсервіс», підтверджується проживання позивача разом з матір`ю [PERSON] , 1939р.н., та [PERSON] , 1968р.н., у квартирі [ADDRESS] . Станом на 09.10.2018р. у вказаній квартирі проживали позивач та [PERSON] , що підтверджується копією довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, яка видана 09.10.2018р. дільницею №58 КП «Жилкомсервіс». В матеріалах справи містяться копії медичних документів, які свідчать про наявність у матері позивача, [PERSON] , 1939 року народження, у 2011-2013р.р. низки захворювань, у тому числі, цукрового діабету ІІ типу вторинноінсулінозалежного важкої форми, діабетичної мікро-макроангіопатії, гіпертонічної хвороби ІІ ступені, дифузного кардіосклерозу, атеросклерозу аорти, стану після ампутації лівої нижньої кінцівки, зрілої катаракти обох очей, артифакії лівого ока, діабетичної ретинопатії обох очей, дифузної транзиторної ішемії міокарду. Крім того, 04.06.2013р. [PERSON] була направлена до травматологічного пункту з приводу закритого переламу правої голені. Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке було видане 25.08.2016р., [PERSON] померла [INFO] . Копією виписки з історії хвороби №7085 брат позивача, [PERSON] , є інвалідом 1 групи дитинства та має діагноз: органічне ураження ЦНС, з грубим інтелектуально-мнестичним, стан після епілептичних приступів; перебував на лікуванні у Харківській міській клінічній лікарні №7 з 31.08.2011р. по 01.09.2011р. Рішенням Червонозаодського районного суду м.Харкова від 15.12.2006р. у справі №2-о-183 [PERSON] , [INFO] , був визнаний недієздатним та його опікуном призначено [PERSON] . Як вбачається з вказаного судового рішення, [PERSON] має тяжку розумову відсталість, повністю дезадаптований у соціально-побутовій сфері, не може оцінювати оточуюче, наслідки своїх дій, тобто адекватно висловлювати своє волевиявлення. Таким чином, під час розгляду справи було встановлено, що позивач має тяжкі сімейні обставини. Проте ці обставини не перешкоджали позивачу звернутися до суду з позовом протягом строку позовної давності. Суд приймає до уваги, що позивач з 2003 року позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на спрощеній системі оподаткування без використання найманої праці та мав наступний дохід: за 2012 рік - 92430 грн., за 2013 рік - 98680 грн., за 2014 рік - 96800 грн., за 2015 рік - 89800 грн., за 2016 рік - 78900 грн., за 2018 рік - 71800 грн. Розмір доходу позивача значно перевищував розмір встановленої законом мінімальної заробітної плати (виходячи з щомісячного розміру мінімальної заробітної плати: 1134 грн. на кінець 2012 року, 1218 грн. на кінець 2013 та кінець 2014 року, 1378 грн. на кінець 2015 року, 1600 грн. на кінець 2016 року, 3200 грн. на кінець 2017 року та 3793 на кінець 2018 року). Та обставина, що позивач мав такий значний дохід та не мав найманих працівників свідчить, що він сам міг приділяти достатньо часу та уваги для своєї підприємницької діяльності, що потребує навичок і роботи з документами, у тому числі, для подання податкової звітності тощо. Крім того, як пояснювала свідок [PERSON] , з 2002 по 2010 рік позивач мав досвід участі у судовій справі, у тому числі, через представника. Отже, позивач мав реальну можливість подати позов протягом строку позовної давності. За правилами ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд застосовує позовну давність до вимог позивача, що є підставою для відмови у позові, оскільки стороною відповідачки заявлено про це до винесення рішення, а під час розгляду справи не було підтверджено поважності причин пропущення позивачем позовної давності. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed