Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

Заявниця звернулася із вимогами, які уточнила у ході розгляду справи (а.с.99) і просила суд ухвалити рішення про скасування наказу про звільнення, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу викликаного незаконним звільненням. У обґрунтування заявленого суду повідомила наступне. Перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах, однак у подальшому звільнена через скорочення. При звільненні не дотримано процедуру визначену законодавством у зв`язку із чим просить заявлений позов задовольнити. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та у відсутність фіксації його перебігу. Підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено. Відповідачі заперечували задоволення позову. Зокрема зазначено, що при оскаржуваному звільненні не допущено порушень вимог законодавства. Дослідив направлені сторонами матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи і відповідно ним правовідносини. Позивачка є громадянкою України й отримувала код платника податків. 1 серпня 2019 року позивачка прийнята на посаду економіста І категорії у філію [NUMBER] ВП МОУ переводом з філії [NUMBER] ВП МОУ по п. 5 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу начальника [NUMBER] ВП МОУ № 2 від 1 серпня 2015 року. 1 листопада 2019 року видана довідка з відомчого обліку МОУ в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про те, що [NUMBER] ВП МОУ має правовий статус суб`єкта, відокремлений підрозділ без права юридичної особи. 31 липня 2020 року позивач уклала контракт на три роки з Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу у військовій частині [NUMBER] . 5 серпня 2020 року наказом начальника [NUMBER] ВО МО України № 135 позивача визнано такою, що вибула на військову службу за контрактом на три роки в особливий період із збереженням місця роботи. 18 січня 2021 року винесено попередження, доведене до відома позивача 25 січня 2021 року про те, що відповідно до вимог ст. ст. 40, 49 - 2 КЗпП України та на підставі директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача ЗСУ від 30 грудня 2021 року № 321\\10\\дск "Про проведення організаційних заходів у ЗСУ в 2021 році", посаду яку вона обіймає буде скорочено. У філії [NUMBER] ВП МОУ відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані позивачці для подальшого працевлаштування. 1 квітня 2021 року відповідачем повідомлено позивача про скорочення посади, яку вона займала і необхідність забрати трудову книжку в м. Києві. 7 квітня 2021 року позивач зазначила на повідомленні, що у зв`язку із пандемією не може прибути за трудовою книжкою і просить забезпечити вручення трудової книжки у передбачені законодавством строки. 9 квітня 2021 року позивач отримала трудову книжку. 11 травня 2021 року за зверненням позивачки відкрито провадження у адміністративній справі за позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. 28 травня 2021 року позивачці видана довідка про отримувану у відповідачів за останні два місяці заробітну плату в розмірі 22 866,48 гривень. 31 травня 2021 року позивачка звільнена у зв`язку із скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу начальника [NUMBER] ВП МОУ № 83 від 31 березня 2021 року. 7 серпня 2021 року позивачка уклала шлюб і змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . 23 січня 2023 року представником МОУ подало відзив у адміністративній справі яким зазначило, що відсутні будь-які стосунки між позивачем та Міністерством оборони України. 9 лютого 2023 року провадження у адміністративній справі за позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку закрито й роз`яснено право звернутись із даними вимогами у порядку цивільного судочинства. 15 лютого 2023 року позивачеві видана довідка про те, що вона дійсно проходить військову службу у військовій частині [NUMBER] . Проаналізувавши фактичні обставини справи й норми законодавства і усталену судову практику у даних правовідносинах (рішення ВС від 20 грудня 2022 року у справі № 560/3489/21, номер рішення в реєстрі 107984297) суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Суд погоджується з доводами позивача щодо протиправного її звільнення. Статтею 119 КЗпП України передбачені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Так, згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними, серед іншого, на військову службу на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Наведеній нормі кореспондують приписи частини другої статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. Отже, законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин, було гарантовано збереження місця роботи, посаду і середній заробіток за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Виходячи з визначення поняття "особливий період", наведеного у статті 1 Закону України від 06.12.1991 №1932-XII "Про оборону України", статті 1 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", та враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду щодо початку і закінчення цього періоду, викладені в постанові від 26 серпня 2020 року у справі №813/402/17, особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 "Про часткову мобілізацію" та на час виникнення спірних у цій справі правовідносин продовжував діяти. Оскільки позивачку прийнято на військову службу за контрактом, зараховано до списків особового складу Збройних Сил України, вона користується гарантіями щодо збереження за нею місця роботи, посади і середнього заробітку передбачені законодавством. За наведених обставин та зважаючи на обізнаність відповідача з фактом прийняття позивачки на військову службу за контрактом суд вважає її звільнення здійснено з порушенням установлених трудовим законодавством гарантій для працівників, прийнятих на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, що вказує на незаконність такого звільнення та відповідно до вимог статті 235 КЗпП України є підставою для поновлення позивача на займаній посаді з виплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи, що вимога про визнання незаконним наказу про звільнення підлягає до задоволення з поновленням позивачки на займаній посаді, підлягають до задоволення і вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 117 КЗпП України. Стосовно заяви про поновлення строку для звернення до суду. Заявниця просила суд поновити такий строк, як пропущений з поважних причин, оскільки у цей час зверталась із даними вимогами до суду адміністративної юрисдикції. Відповідачі не заявляли з даного приводу жодних клопотань. Процесуальним законом дане питання врегульовано наступним чином. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 126 ЦПК України). Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч. ч. 1, 2 ст. 127 ЦПК України). Дослідивши надані матеріали, ставлення сторін й беручи до уваги вимоги процесуального закону з даного приводу, суд вважає, що позивач пропустила строк з поважних причин, а отже він має бути поновлений. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial