Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

02.02.2023 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про народження дитини. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 15.04.2021 шлюб між сторонами було розірвано. Від їхнього шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . У позовній заяві позивач вказав, що на момент зачаття та народження [PERSON] він з відповідачем з 2015-2016 років уже не проживав. Батьком народженої дитини, а саме сина [PERSON] , [INFO] був записаний позивач, оскільки на той час шлюб не було розірвано. Однак наразі з цим він не згоден та стверджує, що з відповідачем через дрібні сварки довгий період, а саме з 2015-2016 років, тобто до зачаття дитини приживали окремо, інтимних стосунків не підтримували. А тому, враховуючи викладене вище, позивач дану дитину своєю кровною не вважає. Для підтвердження даних обставин, просив суд призначити судово-генетичну експертизу. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 16.03.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження з викликом сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Також, повідомлення відповідача про розгляд справи було вирішено здійснити через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Ухвалою суду від 18.04.2023 призначено у справі судово-біологічну (генетичну) експертизу, поставлено на вирішення відповідне запитання, проведення експертизи доручено експертам Вінницького НДЕКЦ МВС України, а на час проведення експертизи провадження у справі зупинено. 26.05.2023, 02.06.2023 та 09.06.2023 на адресу суду надійшли клопотання експерта щодо забезпечення явки сторін спору та дитини до експертної установи для відбору експериментальних зразків 29.06.2023 з 10 до 11 години. Утім, 10.07.2023 надійшло клопотання експерта про неможливість проведення експертизи, у зв`язку з неявкою до Вінницького НДЕКЦ МВС сторін спору та дитини. Ухвалою суду від 25.07.2023 поновлено провадження у справі та призначено наступну дату судового засідання. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подала, утім 30.06.2023 на адресу суду надійшла заява про визнання позову та розгляд справи за її відсутності, від проведення експертизи відмовилась через недоцільність, оскільки позивач [PERSON] не є біологічним батьком її дитини [PERSON] , [INFO] . У судове засідання позивач не з`явився, однак у своїй заяві просив суд про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За правилами ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що з урахуванням визнання позову відповідачем, за результатами підготовчого провадження можливо ухвалити рішення, тому розгляд справи проводить у даному судовому засіданні, на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи при цьому фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом. Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. Згідно рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 15.04.2021 у справі №136/1396/20 судом було встановлено, що 28.01.2015 між сторонами було зареєстровано шлюб, а [INFO] народився син [PERSON] . В ході судового розгляду такої справи не вбачалося спорів щодо батьківства дитини, а дружина посилалася на те, що відносини з чоловіком не склалися, сім`я фактично розпалася. Суд задовольнив позовні вимоги позивача і розірвав шлюб (а.с. 4-5). У матеріалах справи є копія свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , де його батьком записано позивача (а.с. 3). У позовній заяві позивач вказав, що на момент зачаття та народження [PERSON] він з відповідачем з 2015-2016 років уже сумісно не проживав. Батьком народженої дитини, а саме сина [PERSON] , [INFO] був записаний позивач, оскільки на той час шлюб не було розірвано. Однак наразі з цим він не згоден та стверджує, що з відповідачем через дрібні сварки довгий період, а саме з 2015-2016 років, тобто ще до зачаття дитини вони приживали окремо, інтимних стосунків не підтримували. А тому, враховуючи викладене вище, позивач дану дитину своєю кровною не вважає. У ході розгляду справи, на задоволення клопотання позивача, судом було призначено судово-біологічну (генетичну) експертизу, на вирішення якої поставлено питання: Чи являється позивач біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] .? При цьому відповідачу було роз`яснено про наслідки ухилення від участі в експертизі. Однак, оскільки сторони спору та дитина [PERSON] для відбору експериментальних зразків не з`явилися, експертизу провести не вдалося. Разом з тим, у своїй заяві від 30.06.2023 відповідач вказала, що позивач не є батьком її дитини, проведення експертизи вважає за недоцільне (а.с. 44). В зв`язку з цим суд вважає факт з метою з`ясування якого призначалась експертиза встановленим. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 122 СК України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком (ч. 3 ст. 122 СК України). Відповідно до ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що судам слід ураховувати, що відповідно до ст. 136 СК оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті не допускається. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень, шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. При цьому, відповідні вимоги жінки суд може задовольнити лише за умови подання іншою особою заяви про своє батьківство. Особа, яка в момент реєстрації її батьком дитини знала, що не є таким, а також особа, котра дала згоду на штучне запліднення своєї дружини, не мають права оспорювати батьківство. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено, а для вимог жінки про виключення з цього запису відомостей про її чоловіка як батька позовна давність становить один рік і її перебіг починається з дня реєстрації дитини. В силу вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (визначені в ст. 82 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07.05.2009), однак ухилення відповідачки від її проведення не може слугувати перепоною позивачу в захисті його прав. Отже, з урахуванням інтересів дитини, вирішуючи справу в межах наданих до суду доказів та матеріалів, враховуючи встановлені судом обставини, а також той факт, що відповідач позовні вимоги визнала і таке визнання не суперечить вимогам закону, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Згідно з пп. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені Наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 №96/5, та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за №55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, серед інших є рішення суду про виключення відомостей про батька дитини з актового запису про народження. Відповідно до ст. 128 СК України, на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про народження дитини, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню. З приводу розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, з урахуванням визнання позову відповідачкою, на підставі ч. 1 ст.142 ЦПК України суд вважає за необхідне повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 536 грн (п`ятсот тридцять шість гривень) 80 копійок, а решта 50 відсотків судового збору - підлягає стягненню із відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved