Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

Позивач звернувся в червні 2021р. в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , інтереси якого представляє [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконкому Івано-Франківської міської ради про визнання [PERSON] , [INFO] та\~ [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування майном квартирою по [ADDRESS] , зняття їх з реєстраційного обліку з даної квартири, стягнення судових витрат. В обґрунтування позову позивач зазначив, що АТ «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») є власником квартири по [ADDRESS] , загальною пл.67.4 м.кв., житловою пл.38.7 м.кв, право за яким зареєстроване 30.03.2021р. згідно Договору іпотеки від 14.02.2007р., укладеного з іпотекодавцем [PERSON] .. В даній квартирі зареєстровані відповідачі, а неповнолітня дитина була зареєстрована після укладення договору іпотеки. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають, що створює перешкоди власнику у володінні, користуванні та розпорядженні власним майном за ст.319,321,391 ЦК України. 11.08.2021р. відповідач 1, яка діяла як у власних інтересах, так і в інтересах дитини [PERSON] , подала відзив на позов, в якому вказала, що\~ вона на підставі договору дарування від 12.02.2007р. є власником квартири по [ADDRESS] , заг.пл.67.4 м.кв., житл.пл.38.7 м.кв., в якій постійно проживає з членами сім`ї. Квартира не придбана за кредитні кошти банку. Рішення державного реєстратора від 30.03.2021р. є предметом оскарження в суді. Виселення за вимогами ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК має відбуватися в добровільному порядку або за рішенням суду, а визнання такими, що втратили право користування житлом не є правильним вирішенням спору, окрім того вимоги про виселення банк їм не направляв, тому у позові слід відмовити повністю. Ухвалою суду від 17.11.2021р. було зупинене провадження до набрання законної сили рішення у справі №344/7014/21. Ухвалою від 22.06.2022р. поновлено провадження у даній справі, у зв`язку з ухваленням постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 24.05.2022р. 31.08.2022р. третя особа подала письмові пояснення у справі, в якій зазначила, що оскільки [PERSON] [INFO] набув повноліття, участь третьої особи у даній справі не є доцільним, просили розгляд справи здійснювати за відсутності представника. Ухвалою від 31.08.2022р. було закрито підготовче провадження у справі. 09.11.2022р. позивач просив у зв`язку із досягненням повноліття дитини, в інтересах якої діяла відповідач [PERSON] , визнати [PERSON] відповідачем у справі та замінити позивача на АТ «Сенс Банк», у зв`язку із зміною найменування, про що було постановлено ухвалу суду від 08.02.2023р. про заміну сторони відповідача та зміну найменування позивача. Ухвалою суду від 20.03.2023р. було вдруге зупинено провадження у даній справі на підставі п.10 ст.252 ЦПК України, до закінчення перегляду судового рішення ВП ВС у справі №361/4481/19. Ухвалою від 20.04.2023р. поновлено провадження у справі, у зв`язку з ухваленням рішення ВП ВС від 22.03.2023р. (а.с.224-228 т.1). 16.05.2023р.представник відповідача1 подав письмові пояснення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позові та просив їх задовольнити. Представник відповідачів 1,2 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу усунення перешкод власнику майна, обраним способом захисту в судовому порядку визнання втрати права користування нерухомим майном та зняття з реєстраційного обліку місця проживання фізичних осіб. Судом встановлено, що АТ «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк» за приєднанням), який перейменований під час розгляду справи на АТ «Сенс Банк»,\~ є власником квартири по [ADDRESS] , загальною пл.67.4 м.кв., житловою пл.38.7 м.кв, право за яким зареєстроване 30.03.2021р., що посвідчується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.12 т.1). Дане право було зареєстроване, згідно умов Договору іпотеки від 14.02.2007р. укладеного з іпотекодавцем [PERSON] , з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 14.02.2007р. (а.с.6-11 т.1). Підстави виникнення правовідносин між їх учасниками за ЦК України виникають в т.ч. з укладених договорів. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, таке повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Перехід права власності на квартиру до іпотекодержателя було предметом оскарження відповідачем 1 в судовому порядку. Так, [PERSON] звернулася в суд з позовом до АТ «Альфа-Банк», державного реєстратора про скасування запису про державну реєстрацію від 30.03.2021р. та визнання за нею права власності на спірну квартиру по [ADDRESS] (а.с.58-62 т.1). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16.11.2021р. у справі №344/7014/21, яке залишене без змін Івано-Франківським апеляційним судом 24.05.2022р., у задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с.99 т.1). Ухвалою ВС від 20.10.2022р. було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] , а ухвалою\~ від 30.11.2022р. зупинено касаційне провадження до закінчення перегляду ВП ВС справи\~ №759/5454/19 (перегляд справи у подібних правовідносинах) (а.с.148-150, 200-206 т.1). Хоча така цивільна справа на час ухвалення данного рішення й надалі перебуває на розгляді касаційного суду, сторони, зокрема і представник касанта Корчун, наполягали на завершенні справи, вважаючи, що остаточне рішення у іншій справі не впливає на можливість завершення розгляду даної справи. Рішенням суду у справі №344/7014/21 було встановлено, що оскільки заборгованість по кредитних зобов`язаннях в сумі 200605.9 доларів США не була погашена позичальником [PERSON] , банк повторно направляв вимогу про звернення стягнень на предмет іпотеки\~ шляхом позасудового врегулювання на підставі умов іпотечного договору, і такі вимоги отримані іпотекодавцем. Рішення державного реєстратора відповідає вимогам закону і додаткової згоди іпотекодавця за наявності\~ застереження в договорі іпотеки для цього не передбачено. Дійсно, як доводили сторони, в даній квартирі по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] (власник) та\~ [PERSON] , [INFO] (син власника), при цьому як доводив представник позивача неповнолітня дитина була зареєстрована після укладення договору іпотеки.\~ Так, згідно довідки від 13.05.2021р. дитина [PERSON] був зареєстрований в даній квартирі\~ 22.07.2005р. (а.с.13 т.1), отже доводи представника позивача про те, що дитина була зареєстрована після укладеного договору іпотеки,\~ який датовано 14.02.2007р., є помилковим та\~ не знайшло свого підтвердження за наявними доказами у справі. Суд не погоджується з доводами й сторони відповідача про те, що вимоги про виселення банк боржнику [PERSON] та її сину не направляв, але як вбачається з матеріалів справи, 27.05.2021р. позивачем було направлено лист-вимогу про добровільне виселення та зняття всіх з реєстарційного обліку (а.с.14-15 т.1), така вимога була\~ отримана адресатом 07.06.2021р. (а.с.115-116 т.1), тому доводи в цій частині спростовуються належними доказами. Відповідно до статті 317,319,321,391 ЦК України\~ на які посилається позивач в обгрунтування позовних вимог, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Спосіб захисту з метою звернення до суду за нормами ст.15,16 ЦК України обрано позивачем самостійно. З врахуванням доводів про те, що відповідачі добровільно знятися з реєстрації не бажають, а це створює перешкоди власнику у володінні, користуванні та розпорядженні власним майном, доводи в цій частині позову щодо визнання їх такими, що втратили право користування майном, не підлягають до задоволення, враховуючи наступне. Частиною 1 ст.3 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV (в редакції на час набуття прав власності на предмет іпотеки) визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно із ч.1 ст.12 Закону, ч.1 ст.33 № 898-IV у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно із ч.1 статті 35 цього ж закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом установленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону). Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1,2 статті 36 Закону № 898-IV). Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина 1 статті 37 Закону № 898-IV в редакції виникнення права). Оскільки рішенням суду визнано реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки правомірною і на час ухвалення даного рішення така реєстрація не скасована, то банк дійсно є належним володільцем квартири по [ADDRESS] . Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (ч.1 ст. 40 Закону № 898-IV). Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина 2 статті 40 Закону № 898-IV в редакції на час звернення до суду з даним позовом). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є "житлом" місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві". Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі "Маккенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року, пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів". Таким законом, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР). Вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, має фактичним наслідком позбавлення їх права на житло та відповідно їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та спів мірним із тим тягарем, який у зв`язку з втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь якої особи є крайнім заходом втручання у право на житло (правова позиція ВС у постанові від 02.09.2021р. справа №342518/19). Вирішуючи аналогічний спір у справі №523/10217/20 (про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та зняти їх з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою), постановою від 26.04.2023р. ВС зазначив, що слід з`ясовувати\~ за які кошти була придбана квартира, яка передана в іпотеку та право власності на яку зареєстроване на підставі іпотечного застереження за іпотекодержателем. При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на передану в іпотеку квартиру до іпотеко держателя на підставі іпотечного застереження АТ «Альфа-Банк» було обізнано про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцям. Банк мав можливість виявити\~ ризики, пов`язані з набуттям права власності\~ на спірну нерухомість і зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власників спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право\~ користування зазначеною квартирою. Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстроване у набутій банком на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право позивача на користування майном. Ч.2 ст.109 ЖК України на час реалізації прав іпотеко держателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житла у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок\~ коштів отриманих у позику. Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування квартирою при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі\~ мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування\~ житлом. Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК УРСР). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК УРСР щодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.\~ Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками. У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури. Разом з тим у вказаних справах звернення стягнення на нерухоме майно здійснювалося на підставі рішення суду, а не в порядку позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому Велика Палата Верховного Суду не конкретизувала порядок виселення з іпотечного майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки це не було предметом розгляду суду. Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду. Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів. Велика Палата Верховного Суду у справі №344/4481/19 у постанові від 22.03.2023р. вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Так званого адміністративного виселення на вимогу будь-яких осіб чи органів, наділених владними повноваженнями, ЖК УРСР не містить, що відображає ті зміни у законодавстві, які запроваджені в Україні у зв`язку з рухом держави до Європейського Союзу та необхідністю захисту основоположних прав людини. А тому, в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до\~ норм даного закону. Квартира по [ADDRESS] була набута [PERSON] 12.02.2007р. згідно договору дарування, що підтверджується витягом з Інформації державного реєстру (а.с.22-24 т.2). Іншого житла ні відповідач 1, ні відповідач2 за даною ж Інформацією не мають. Отже, таке отримання житла відповідачем1 відбулося безоплатно і не за рахунок кредитних коштів, не зважаючи на те, що через 2 дня відбулося укладення кредитного договору та договору іпотеки на нерухоме дане майно. Звідси, суд приходить до ствердного переконання, що вимоги позову про втрату права користування відповідачами вказаним житлом, належним позивачу, до задоволення не підлягають. Щодо зняття з місця реєстрації, то дана вимога є похідною від первісної та до задоволення теж не підлягає. Окрім того, з січня 2022р. питання зняття з місця реєстрації врегульовано вже законом, та надає дозвіл власнику житла самостійно звертатися в позасудовому порядку щодо вирішення такого питання відповідними органами. Відповідно до вимог ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення в цілому. На підставі ст.15,16,317,319,321,391 ЦК України, ст.3,12,37,40 Закону України «Про іпотеку, ст.109 ЖК України,\~

Outcome: dismissed