Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою до [PERSON] , у якій просить розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 12 жовтня 2016 року Солом`янским районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві , про що складений актовий запис № 2733.Визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] , як таким , що самостійно доглядає , виховує та утримує сина . Визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , як такою , що самостійно доглядає , виховує та утримує сина. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що 12 жовтня 2016 року між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом. Від шлюбу вони мають малолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] .Однак, протягом останнього року стосунки з дружиною погіршились, в них зникли порозуміння і взаємоповага, нерідко виникали сварки, а тому вони припинили спільно проживати. Стверджує, що вже тривалий час кожен з них живе своїм життям окремо, спільним побутом вони не об`єднані, їх сім`я фактично припинила існування. Примирення і збереження шлюбу вважає неможливим, крім того, це суперечить його інтересам. Вони не досягли згоди з ким будуть проживати діти. Вважає, що після розлучення старшому синові краще проживати разом з ним , а молодшому- разом з матір`ю. Позивачем створено належні умови проживання та виховання дитини, він належним чином піклується про сина забезпечує його матеріально та займається його вихованням. Тому в найкращих інтересах дітей вважає доцільним і справедливим визначити місце проживання [PERSON] саме з ним, а [PERSON] -разом з матір`ю. На підставі викладеного, звернувся за судовим захистом. 31 липня 2023 року ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави відкрито провадження та призначено підготовче засідання у справі, залучена до участі в справі в якості 3особи -Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради . Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов , де вона зазначила , що вони з чоловіком дійшли згоди , що після розлучення [PERSON] залишиться проживати разом з батьком , а молодший син -разом з нею. В судове засідання позивач не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи без його участі . Позовні вимоги повністю підтримує. Відповідачка в судове засідання не з`явилася , надала суду заяву про розгляд справи без її участі , позовні вимоги визнала. Представник 3 особи не заперечувала проти задоволення позову , враховуючи наданий відзив на позов. Відповідно до положень ч.ч.3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки відповідачка позов визнала і визнання позову не суперечить закону , тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч.3,4 ст.200 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі . Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 2733, що видане відділом державної реєстрації Солом`янського районного у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Від вказаного шлюбу сторони мають сина- [PERSON] [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] та сина [PERSON] [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] . Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Задовольняючи вимогу позову про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом установлено, і це вбачається з матеріалів справи, що позивач та відповідачка проживають за разними адресами , припинили шлюбні відносини, спільного сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх неповнолітньої дитини, суд вважає, що цю вимогу заявлено обґрунтовано, її підтверджено протягом судового розгляду, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей суд зазначає про таке. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 153 Сімейного кодексу України, передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України). Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. За приписом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Сторонами не заперечується той факт , що [PERSON] проживає разом з батьком та знаходиться повністю на його утриманні, а [PERSON] проживає разом з матер`ю та знаходиться повністю на її утриманні. Позивач надав суду докази , що він працює та має можливість забезпечувати матеріально дитину. Жодних доказів того, що проживання сина разом із батьком шкодить інтересам дитини , її здоров`ю, розвитку тощо, у зв`язку з чим йому слід проживати разом з матір`ю, відповідачкою надано не було. Так, стосовно батька (позивача по справі) відсутні дані про зловживання ним спиртними напоями та вживання наркотичних засобів, а також належні та допустимі докази того, що своєю поведінкою він може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини . Позивач працює , забезпечує дитину , приділяє увагу розвитку дитини. Матеріали справи також не містять доказів , що з матір`ю неможливо залишити проживати сина . Таким чином, враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах малолітніх дітей , беручи до уваги особисті якості матері та батька, їх ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, безумовну необхідність забезпечення дітей турботою, суд вважає, що визначення місця проживання дітей за запропонованим варіантом позивачем є цілком доцільним та не буде суперечити інтересам дітей. Належних та допустимих доказів протилежного стороною відповідача відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved