Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про встановлення факту проживання, визнання спільною сумісною власністю, особистою власністю, поділ майна, в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову (а.с.114-115) просила суд встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім?єю без реєстрації шлюбу, починаючи з листопада 2014 року по 04 червня 2021 року. Визнати спільною сумісною власністю подружжя майнові права на однокімнатну квартиру проектний номер [NUMBER], загальною проектною площею 40,2 кв.м., в секції №02802 на другому поверсі, район забудови: житловий будинок у житлово-офісному, торговельному комплексі з наземними і підземними паркінгами та вбудовано-прибудовними приміщеннями: громадського, соціального та торговельного призначення на [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка є об?єктом інвестування за Інвестиційним договором N2803/052 від 26 січня 2021 року, який укладений між Акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Лестер» та [PERSON] , та визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] право власності на майнових прав на однокімнатну квартиру проектний номер [NUMBER], загальною проектною площею 40,2 кв.м., в секції №02802 за Інвестиційним договором №2803/052 від 26 січня 2021 року за кожним. В порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб Renault Scenic, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, дата державної реєстрації 05 серпня 2021 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 344000 грн. в рахунок компенсації ринкової вартості транспортного засобу Renault Scenic, 2018 року випуску, номер кузова [NUMBER] . д.н.з. [NUMBER] , дата державної реєстрації 05 серпня 2021 року. Визнати особистою приватною власністю [PERSON] житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] та розміщений на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер: 3220485601:02:011:0005, згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки з житловим будинком від 19 лютого 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Приймаком А.П., зареєстрований в реєстрі за №350, який було придбано за час шлюбу, але за кошти, що належали [PERSON] особисто. Визнати особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку площею 0,1597 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3220485601:02:011:0016, згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки з житловим будинком від 19 лютого 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Приймаком А.П.. зареєстрований в реєстрі за N352, яка була придбано за час шлюбу, але за кошти, що належали [PERSON] особисто. Позовні вимоги вмотивовані тим, що з листопада 2014 р. по червень 2021 р. сторони проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, мали спільний побут, вели домашнє господарство. З листопада 2014 р. по січень 2017 р. та з березня 2017 р. по жовтень 2017 р. проживали за адресою: [ADDRESS] (в квартирі позивача), з січня 2017 р. по березень 2017 р. в м. Ірпінь Київської області (в квартирі знайомого відповідача), з жовтня 2017 р. по серпень 2020 р. проживали за адресою: [ADDRESS] (квартира належала сім`ї відповідача), а з жовтня 2020 р. по липень 2022 р. проживали за адресою: [ADDRESS] (квартира належить матері позивача). Крім цього, у вказаний період спільно проводили відпочинок Україною та за кордоном. Під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у сторін народилась дитина: [PERSON] , [INFO] . У вказаний період в лютому 2020 р. сторони вирішили інвестувати спільні кошти у придбання квартири в ЖК «Файна таун» у м. Києві, договір інвестування укладено на ім`я відповідача. 04.06.2021 р. сторони зареєстрували шлюб, від якого народилась ще одна дитина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, що призвело до припинення шлюбних відносин та подальшого розірвання шлюбу. Під час зареєстрованого шлюбу, сторони придбали: транспортний засіб Renault Scenic, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, дата державної реєстрації 05 серпня 2021 року. Крім цього, під час перебування у шлюбі було придбано майно за особисті кошти позивача, а саме: житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] та земельні ділянки, кадастрові номери: 3220485601:02:011:0005, 3220485601:02:011:0016, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказане майно позивач вважає особистою власністю, оскільки придбано за її кошти, які протягом 2021-2022 р. вона отримувала від сестри, яка проживає за кордоном. Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом. У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо його задоволення, звертає увагу, що познайомився з позивачем у 2015-2016 роках, а починаючи з 2018 р. виникли спонуки без ведення спільного господарства, побуту. Лише з червня 2021 р. (після реєстрації шлюбу) вони почали вести спільне господарство, мали спільний побут. До реєстрації шлюбу спільно не проживали, спільним побутом не були пов`язані. Інвестиційний договір на квартиру по [ADDRESS] та [ADDRESS] був укладений до реєстрації шлюбу, станом на березень 2023 р. було виплачено власними коштами відповідачем лише 60% об`єкту інвестування. Просить врахувати, що спільне проживання з позивачем було припинено з липня 2022 р., і з цього часу по лютий 2023 р. відповідач особисто сплатив за об`єкт інвестування 39818,00 грн. Звертає увагу, що 17.06.2021 р. він продав автомобіль «РЕНО», 2015 р.в. за 300000,00 грн, і за отриманні від продажу цього автомобіля кошти було придбано автомобіль «Рено», 2018 р.н., за 100920,00 грн. Вважає, що позивачем не доведено особистої власності на будинок та земельні ділянки адресою: [ADDRESS] , вказане майно є спільною власністю подружжя, що відображено також у відповідних договорах купівлі-продажу (а.с. 54-56) В березні 2023 р. відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання майна особистою власністю, якому просив суд визнати особистою власністю [PERSON] грошові кошти у загальній сумі 398 718 грн. 00 коп., сплачені ним у період з 02 серпня 2022 року по 27 січня 2023 року в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] інвестиційні внески за інвестиційним договором від 26.01.2021 року, укладеними [PERSON] із Акціонерним товариством «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ФОНД «ЛЕСТЕР». Визнати особистою приватною власністю [PERSON] житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під Ne1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розміщений на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий номер 3220485601:02:011:005, який було придбано за час шлюбу, але за кошти, що належали [PERSON] особисто. Визнати особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку площею 0, 1597 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3220485601:02:011:0016, яка була придбаноа за час шлюбу, але за кошти, що належали [PERSON] особисто. Визнати особистою приватною власністю [PERSON] легковий автомобіль REWNAULT SCENIK, 2018р. випуску, номер [NUMBER] . Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що сторони фактично припинили шлюбні стосунки у липні 2022 р., з цього часу за інвестиційним договором на придбання квартири було сплачено 398718,00 грн. Вказані кошти є особистою власністю відповідача. До моменту реєстрації шлюбу, відповідач придбав автомобіль «Рено», 2015 р.в., та 17.06.2021 р. продав його за 300000,00 грн, а кошти від його продажу були використані на придбання 04.08.2021 р. іншого автомобіля «Рено», 2018 р.в. Різниця коштів від продажів автомобілів була сплачена за будинок та земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] . Вказане майно відповідач вважає своєю особистою власністю. Вказане стало підставою для звернення до суду з зустрічним позовом. (а.с. 80-83) У відзиві на зустрічну позовну заяву позивач заперечує щодо її задоволення, вважає, що транспортний засіб «Рено», 2018 р.в. було придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому є спільною власністю. Доказів придбання майна, розташованого за адресою: за [ADDRESS] , за особисті кошти відповідача не надано. Кошти на виконання інвестиційного договору на придбання квартири у Шевченківському районі м. Києва сплачувались за рахунок спільних коштів подружжя, а визнання права власності на грошові кошти є неналежним способом захисту. З 26.01.2021 р. по 27.01.2023 р. в рахунок інвестиційного договору було спільно сплачено в загальному розмірі 1446176,87 грн. (а.с. 132-136) В судовому засіданні позивач та її представник вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, у задоволенні зустрічної позовної заяви просили відмовити з підстав, викладених у відзиві. Відповідач та його представники в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісних позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, а також просила задовольнити вимоги зустрічного позову у повному обсязі. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.02.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 15.05.2023 р. залучено заяву сторонни позивача про зміну предмета первісного позову, прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву до спільного розгляду із первісним позовом. Протокольною ухвалою суду від 08.06.2023 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 04.06.2021 р. сторони зареєстрували шлюб у Святошинському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №801 (а.с. 84) Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 17, 18) Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.02.2023 р. у справі №759/16682/22 шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 122) Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач вказувала, що з листопада 2014 року по 04.06.2021 р. (час реєстрації шлюбу) вони проживали з [PERSON] однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний побут та обов`язки по відношенню один до одного. Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16. На підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, спільної участі в утриманні житла у період з листопада 2014 р. по 04.06.2021 р., позивачем надано свідоцтво про народження дитини [PERSON] , [INFO] , в яких відповідач у добровільному порядку записаний як батько до реєстрації шлюбу (а.с. 17), фотознімки, датовані у спірний період, зокрема: 26.11.2018 р.,26.01.2020 р., 31.12.2016 р., 08.08.2020 р. (а.с. 37-39) В судовому засіданні буди допитані сторони, як свідки, та інші свідки, свідчення яких є належним та допустимим доказом проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу Позивач [PERSON] , допитана як свідок пояснила суду, що у 2014 році познайомилась з [PERSON] , почали зустрічатись, проживати разом, разом відпочивали в Україні та за кордоном (в лютому 2018 р. були в [ADDRESS] ) З листопада 2014 р. проживали у квартирі батьків, мали спільний побут, в 2017 р. орендували квартиру в Ірпені протягом трьох місяців. Після цього, вирішили планувати дитину, спочатку жили в квартирі її батька, а згодом в батьків відповідача. В січні 2019 р. народилась спільна дитина [PERSON] , разом виховували, жили у матері відповідача. В лютому 2020 р. вирішили інвестувати кошти в будівництво квартири. Вони разом працювати в ІТ, в сім`ї вона оплачувала побут, а відповідач інвестував кошти в квартиру. Під час шлюбу спільно придбали автомобіль. Відповідач вирішив зареєструвати шлюб, коли дізнався про вагітність другою дитиною. Перед початком війни, 17.02.2023 р. позивач за власні кошти придбала будинок з земельною ділянкою у Білоцерківському раіоні, за кошти, які передавала сестра. В липні 2022 р. посварилась з відповідачем, а листопаді 2022 р. звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Відповідач [PERSON] , допитаний як свідок, пояснив суду, що познайомився з позивачем у 2014 р., почали зустрічатись, постійно не проживали разом, іноді тимчасово проживали у позивача, іноді у нього, протягом трьох місяців жили в Ірпені. З 2017 року почали разом відпочивати, їздили за кордон. У відносинах народилась дитина, яку він утримував. Позивача до реєстрації шлюбу представляв як дівчину, спільний бюджет з`явився з реєстрацією шлюбу. Він працював у іноземній компанії, мав гарний заробіток. У 2021 році продав свій автомобіль «Рено», 2015 р.в., за 300000,00 грн і за ці кошти купив автомобіль «Рено», 2018 р.в., який потребував ремонту, та будинок з земельною ділянкою у Білоцерківському районі. Інвестиційний договір був укладений з його ініціативи, були вкладені його власні кошти в придбання квартири, на місяць приблизно 1200,00 дол. США. У червні/липні 2022 р. вирішили припинити відносини. Свідок [PERSON] (мати позивача) пояснила суду, що сторони познайомились у 2014 році та з 2015 р. почали спільно проживати у батька позивача до 2016 року на бульв. Вернадського. У 2017 році знімали спільно квартиру у Ірпені протягом трьох місяців, після чого вирішили знову проживати у батька позивача. З жовтня 2017 р. почали проживати у матері відповідача на [ADDRESS] , з часом позивач завагітніла та з`явилась дитина. У серпні 2020 р. позивач з дитиною після сварки переїхала проживати до свідка, відповідач проходив до них. З січня 2021 р. знову почали проживати разом, придбали власну квартиру в іпотеку, яку виплачував [PERSON] , а [PERSON] давала кошти на проживання та забезпечення. Після другої вагітності сторони одружились. Знає, що родичі позивача з США передали кошти, які сторони витратили на придбання будинку з земельною ділянкою та автомобіля. Саме позивач захотіла придбати будинок з земельною ділянкою, щоб з початком війни туди переїхати. Свідок [PERSON] (брат відповідача) пояснив суду, що сторони познайомились у 2015 році, проживали на [ADDRESS] та у матері позивача. Зазвичай проживали окремо, іноді разом. Знає, що спільно проживали у Ірпені . З 2019 році проживали разом на [ADDRESS] , іноді [PERSON] переїжджала жити до своєї матері. Влітку 2021 р. після одруження проживали у матері [PERSON] . До шлюбу, відповідач не представляв [PERSON] як цивільну дружину. Знає, що відповідач придбав автомобіль за кошти від продажу іншого автомобіля. Відповідач добре заробляє, працює в ІТ, говорив, що хоче придбати квартиру в іпотеку. Судом також враховано, що самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц). Так, як вказано у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України. З урахуванням наданих письмових доказів (свідоцтва про народження дитини [PERSON] , [INFO] , в яких відповідач у добровільному порядку записаний як батько до реєстрації шлюбу фотознімків, датованих у спірний період, зокрема: 26.11.2018 р.,26.01.2020 р., 31.12.2016 р., 08.08.2020 р. (а.с. 37-39), показання свідків, в тому числі допитаних сторін, які підтвердили спільний відпочинок Україною та за кордоном з 2016 року, а з 2015 р. спільне проживання з певною періодичністю з батьком позивача за адресою: [ADDRESS] (2015-2016 р.р., 2017 р.), з матір`ю позивача за адресою: [ADDRESS] (2020-2022р.р.), в квартирі знайомого відповідача в Ірпені Киїської області у 2017 році, з сім`єю відповідача за адресою: [ADDRESS] (2017-2020 р.р.), суд вважає, що [PERSON] довела факт проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2015 року по 04.06.2021 р. При цьому, суд не може встановити більше ранішу дату спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу з листопада 2014 р., оскільки у вказаний період недоведено існування спільного проживання сторін. Щодо поділу майну, набутого сторонами під час реєстрації шлюбу та під час фактичних шлюбних відносин сторін без реєстрації шлюбу з 01.01.2015 року по 04.06.2021 р., варто зазначити наступне. Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 654/5243/14-ц (провадження № 61-524св18). У даній справі спір у сторін виник щодо поділу наступного майна, набутого за час шлюбу, а саме: - майнові права на однокімнатну квартиру проектний номер [NUMBER], загальною проектною площею 40,2 кв.м., в секції №02802 на другому поверсі, район забудови: житловий будинок у житлово-офісному, торговельному комплексі з наземними і підземними паркінгами та вбудовано-прибудовними приміщеннями: громадського, соціального та торговельного призначення на [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка є об?єктом інвестування за Інвестиційним договором N2803/052 від 26 січня 2021 року, який укладений між Акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Лестер» та [PERSON] , - транспортний засіб Renault Scenic, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, дата державної реєстрації 05 серпня 2021 року. - житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] та розміщений на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер: 3220485601:02:011:0005, - земельна ділянка площею 0,1597 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3220485601:02:011:0016. Щодо житлового будинку та земельних ділянок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу земельної ділянки з житловим будинком, посвідченим 19.02.2022 р. приватним нотаріусом Приймак А.П., реєстр.№350, [PERSON] стала власником житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS] та розміщений на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер: 3220485601:02:011:0005. Вартість майна складає 147000,00 грн. (а.с. 19-20) Право власності зареєстровано за позивачем 19.02.2022 р., що підтверджується витягом. (а.с. 21) За договором купівлі-продажу земельної ділянки , посвідченим 19.02.2022 р. приватним нотаріусом Приймак А.П., реєстр.№352 [PERSON] стала власником земельної ділянки, площею 0,1597 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3220485601:02:011:0016. Вартість майна складає 14000,00 грн. (а.с.22-23) Право власності зареєстровано за позивачем 19.02.2022 р., що підтверджується витягом. (а.с. 24) При цьому, позивач у первісному позові просила визнати це майно її особистою власністю, а відповідач за зустрічним позовом просив визнати це майно його особистою власністю. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Згідно із частиною першою зазначеної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та Верховного Суду в постанові від 05.07.2023 р. у справі № 175/3374/21. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 755/4532/21 (провадження № 61-9534св22). Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на вищезазначену норму, просила визнати вказане майно її особистою власністю, оскільки воно придбане за кошти, які отримані нею від сестри з-закордону. На підтвердження вказаного надала виписки з АТ КБ «Приватбанк» за період з 01.01.2020 р. по 31.12.2022 р. (а.с. 28-30) При цьому, відповідач, звертаючись з зустрічним позовом, зазначив, що вказане майно придбане з різниці від купівлі-продажу автомобілів. На підтвердження вказаного надав договори купівлі-продажу від 17.06.2021 р., 04.08.2021 р. (а.с. 69-71) За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3 ст. 89 ЦПК України). Між тим, з наданих сторонами доказів неможливо встановити, що саме отримані позивачем кошти від сестри або саме різниця коштів від продажу автомобілів відповідачем були використані для придбання майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Судом також враховано, що в п. 11 договору купівлі-продажу земельної ділянки та будинку та п. 13 договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що договори укладаються за згодою чоловіка покупця [PERSON] . Суд не може покласти в основу рішення твердження сторін про те, що вказане майно було придбано за особисті кошти кожної із сторін, а отже і позбавлений можливості зробити висновок, що в розумінні положень ст. 57 СК України наявні підстави для визнання вказаного майна особистим майном позивача або ж відповідача. Відтак, в задоволенні первісного і зустрічного позову в частині визнання вказаного майна особистою власністю слід відмовити, оскільки вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, придбане під час шлюбу. При цьому, інших позовних вимог щодо поділу даного майна не заявлено, а суд не може вийти за межі позовних вимог. Такого ж висновку суд приходить щодо неможливості визнання особистою власністю відповідача автомобіля Renault Scenic, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, дата державної реєстрації 05 серпня 2021 року, оскільки вказане майно придбане під час шлюбу, а відповідач не спростував презумпцію спільності права власності на вказане майно, не надав належних доказів про те, що майно, яке є предметом спору, придбане за його власні кошти. З огляду на викладене, транспортний засіб марки Renault Scenic, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, є спільною сумісною власністю сторін. Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Результати аналізу змісту положень статті 71 СК України дають підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку (постанова Верховного Суду від 17.02.2021 р. у справі № 359/898/18). У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд в постанові від 09.06.2021 р. у справі № 760/789/19 зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18) Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Встановлено, що за домовленістю сторін за договором купівлі-продажу від 04.08.2021 р. ціна транспортного засобу Renault Scenic, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, складає 100920,00 грн., частини вартості транспортного засобу складає 50460,00 грн. Посилання позивача щодо ринкової вартості автомобіля та необхідність стягнення компенсації в розмірі 344000,00 грн суд не приймає до уваги, поза як жодних клопотань про призначення експертизи у справі щодо визначення вартості автомобіля заявлено не було, а сума в розмірі 100920,00 грн згідно договору від 04.08.2021 р. не спростована належними та допустимим доказами. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти компенсації частини вартості транспортного засобу марки Renault Scenic, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску в сумі - 50460,00 грн, припинення право власності [PERSON] на транспортний засіб Renault Scenic, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, та визнання за [PERSON] право власності на транспортний засіб марки Renault Scenic, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску. Щодо майнових прав на квартиру по [ADDRESS] та [ADDRESS] та визнання права особистої власності на грошові кошти, сплачені відповідачем за інвестиційним договором. Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Аналізуючи вказані норми права, можна дійти висновку, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. Разом з тим не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року N 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»). У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна. Такого висновку дійшов Верховний Суд від 21.12.2022 р. у справі №569/5399/20. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02). У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява N 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84). Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (N 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98). В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права. Верховний Суд України у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12 визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому. Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі N 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15,від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі№ 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16. З огляду на вказане, громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Вказаний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19). Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому в залежності від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 759/3931/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 567/147/16-ц. 26.01.2021 р. між Акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Лестер» та [PERSON] було укладено інвестиційний договір №2803/052, об`єктом будівництва якого є квартира, проектний номер [ADDRESS] , загальна проектна площа 40,2 кв.м., розташована в житловому будинку у житлово-офісному, торговельному комплексі з наземними і підземними паркінгами та вбудовано-прибудовними приміщеннями: громадського, соціального та торговельного призначення на [ADDRESS] та [ADDRESS] . Розмір загального інвестиційного внеску складає 217890,40 грн. За інформацією ТОВ «Компанія з управління активами «Клевер Кепітал» станом на 22.02.2023 р. [PERSON] за інвестиційним договором №2803/052 від 26 січня 2021 року сплатив 1446178,87 грн, фактично сплачена площа - 24,206217 кв.м, частина загальної площі об`єкта щодо якого здійснені оплати - 60,2144701492537 %., розмір загального інестиційного внеску становить 2658523,62 грн, прострочена заборгованість відсутня. Між тим, як було зазначено вище, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17) Позивач згідно заяви про зміну предмета позову просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя майнові права на однокімнатну квартиру проектний номер [NUMBER], загальною проектною площею 40,2 кв.м., в секції №02802 на другому поверсі, район забудови: житловий будинок у житлово-офісному, торговельному комплексі з наземними і підземними паркінгами та вбудовано-прибудовними приміщеннями: громадського, соціального та торговельного призначення на [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка є об?єктом інвестування за Інвестиційним договором N2803/052 від 26 січня 2021 року, та визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] право власності на майнових прав на однокімнатну квартиру проектний номер [NUMBER], загальною проектною площею 40,2 кв.м., в секції №02802 за Інвестиційним договором №2803/052 від 26 січня 2021 року за кожним. Між тим, на теперішній час вказані вимога є передчасною, поза як за інвестиційним договором сплачена лише частина суми за майнові права, а тому визнання спільною сумісною власністю подружжя майнових прав в цілому на квартиру проектний номер [NUMBER], загальною проектною площею 40,2 кв.м., в секції №02802 на другому поверсі, район забудови: житловий будинок у житлово-офісному, торговельному комплексі з наземними і підземними паркінгами та вбудовано-прибудовними приміщеннями: громадського, соціального та торговельного призначення на [ADDRESS] та [ADDRESS] та визнання в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] право власності на майнових прав на однокімнатну квартиру проектний номер [NUMBER], загальною проектною площею 40,2 кв.м., в секції №02802 за Інвестиційним договором №2803/052 від 26 січня 2021 року за кожним є неможливим. При цьому, позивачем не надано доказів про ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва, та чи можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і чи технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами, як і не залучено до участі у справі Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Лестер» Позивач не позбавлена можливості отримати грошову компенсацію вартості 1/2 частини (фактично виплачених) майнових прав на квартиру, але вказана позовна вимога не входить у предмет первісного позову у даній справі. Щодо зустрічного позову, в якому відповідач просив суд визнати особистою власністю [PERSON] грошові кошти у загальній сумі 398 718 грн. 00 коп., сплачені ним у період з 02 серпня 2022 року по 27 січня 2023 року в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] інвестиційні внески за інвестиційним договором від 26.01.2021 року,укладеними [PERSON] із Акціонерним товариством«ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ФОНД «ЛЕСТЕР», то вказана вимога також підлягає розгляду під час розгляду спору про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини (фактично виплачених) майнових прав на квартиру. На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. Такі правові висновки є усталеними та знаходять втілення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20, від 29.09.2021 у справі № 910/17079/19, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 29.10.2020 у справі № 917/814/16, від 29.01.2020 у справі № 904/5265/18, від 28.01.2020 у справі № 912/653/19, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.06.2019 у справі № 5023/5836/12, від 19.06.2019 у справі № 910/19581/16, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. . Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19). Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19. Відтак, відсутні підстави для визнання за відповідачем права особистої власності на грошові кошти розмірі 397718,00 грн, сплачені з 02.08.2022 р. по 27.01.2023 р. за інвестиційним договором від 26.01.2021 р. До того, в предмет зустрічного позову не входило встановлення факту окремого проживання сторін під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення первісного позову шляхом встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період часу з 01.01.2015 року по 04.06.2021 року, стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти компенсації - частини вартості транспортного засобу марки Renault Scenic, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску в сумі - 50 460,00 грн, припинення права власності [PERSON] на транспортний засіб Renault Scenic, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, визнання за [PERSON] права власності на транспортний засіб марки Renault Scenic, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , 2018 року випуску, а в задоволенні зустрічного позову потрібно відмовити у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України потрібно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі - 3 220 грн. 80 коп. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial