Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

[PERSON] в червні 2023 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про стягнення коштів. Позов мотивований тим, що постановою Вінницького апеляційного суду від 06.05.2021 у справі №127/20644/20 за позовом [PERSON] та [PERSON] до Держави Україна в особі ГУНП у Вінницькій області та ГУ ДКСУ у Вінницькій області про відшкодування шкоди, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідачів 65944,14 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди, 5000 грн. моральної шкоди та у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Постанова набрала законної сили 06.05.2021. Виконавчий лист на виконання постанови суду видано 15.07.2021. При цьому, судове рішення було виконано лише 23.05.2023, тобто майже через 2 роки. З огляду на прострочення виконання зобов`язання, встановленого рішенням суду, у позивача виникло право вимоги про стягнення витрат від інфляції та 3% річних, передбачене ст.625 ЦКУ. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, а в разі відсутності у зазначеного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на користь [PERSON] інфляційні витрати за період з 06.05.2021 по 23.05.2023 включно в сумі 28271,91 грн. та 3% річних в сумі 4663 грн. Представник відповідача ГУНП у Вінницькій області надав суду відзив, у якому заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки до відносин, пов`язаних з виконанням рішення суду не може застосовуватись положення ст.625 ЦК України. Позивач надав заперечення на вказаний відзив, в якому вказує на правомірність застосування положення ст.625 ЦК України до відносин, пов`язаних з виконанням рішення суду. Представник відповідача ГУ ДКС України у Вінницькій області надав суду відзив, у якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Заперечення мотивовані тим, що до суми відшкодування моральної та матеріальної шкоди неможливо застосувати положення щодо нарахування інфляційних. Крім цього, зазначає, що до відносин, пов`язаних з відшкодуванням шкоди державою не може застосовуватись положення ст.625 ЦК України. Також зазначено, що в державному бюджеті України відсутні кошти, цільовим призначенням яких є відшкодування витрат від інфляції та 3% річних. Крім цього, зазначено, що ГУ ДКСУ у Вінницькій області не є належним відповідачем у справі. Позивач у запереченнях на відзив заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача ГУНП у Вінницькій області в ході судового розгляду заперечив проти позову, в подальшому надав заяву, в якій просив розгляд справи провести за його відсутності, Представник відповідача ГУ ДКСУ у Вінницькій області в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Вінницького апеляційного суду від 06.05.2021 у справі №127/20644/20 позов [PERSON] та [PERSON] до Держави Україна в особі ГУНП у Вінницькій області та ГУ ДКСУ у Вінницькій області про відшкодування шкоди задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь\~\~ [PERSON] 65944 грн 14 коп. у рахунок відшкодування майнової шкоди, 5000 грн. у рахунок компенсації моральної шкоди та 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь\~\~ [PERSON] 65944 грн 14 коп. у рахунок відшкодування майнової шкоди та 5000 грн. у рахунок компенсації моральної шкоди. Постанова набрала законної сили з дня її прийняття. 15.07.2021 Вінницьким міським судом видано виконавчий лист №127/20644/20 про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь\~\~ [PERSON] 65944 грн 14 коп. у рахунок відшкодування майнової шкоди, 5000 грн. у рахунок компенсації моральної шкоди та 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Представником відповідача ГУ ДКСУ у Вінницькій області у відзиві не заперечується факт того, що [PERSON] звернувся до ГУ ДКСУ у Вінницькій області з заявою про виконання рішення суду, до якої долучив, зокрема, вказаний виконавчий лист. Дана заява була отримана відповідачем 19.07.2021. При цьому, у відповідності до вимог Порядку «Про виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845, вказана заява з додатками 26.08.2021 була направлена до Державної казначейської служби України. 23.05.2023 на рахунок [PERSON] на виконання виконавчого листа №127/20644/20 від 15.07.2021 надійшли кошти у розмірі 75944,14 грн. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, інфляційні витрати, які виникли у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, становлять 28271,91 грн., а розмір 3% річних становить 4663 грн. Нарахування вказаних сум зроблені позивачем за період з 06.05.2021 по 23.05.2023 включно. Відповідно до частини першої\~статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій\~статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. У разі якщо кошти за рішенням суду не перераховані стягувачу з відповідного рахунка органу державної виконавчої служби протягом десяти днів з дня надходження всіх необхідних для цього документів та відомостей, стягувачу виплачується компенсація в розмірі, встановленому частиною першою цієї статті, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина 4\~статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»). Статтею 2 вказаного Закону\~встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган. Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим\~постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845. Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання. Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку). Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до частини першої\~статті 598 ЦК України\~зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до\~статті 611 ЦК України\~в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зобов`язання виникають і із завдання шкоди. Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу. У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа,\~ЦПК України. Частиною 1\~статті 625 ЦК України\~встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2\~статті 625 ЦК України). У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), зроблено висновок, що «стаття 625\~ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). Отже, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення». Верховний Суд у вищезгаданій постанові від 08.04.2020 зазначив, що положення частини другої\~статті 625 ЦК України\~передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених\~законом, а також угод, які не передбачені\~законом, але йому не суперечать, а\~в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Вказаний висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №646/14523/15-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі\~№ 686/21962/15-ц зазначила, що у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами\~закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. При цьому у вказаній постанові від 16.05.2018 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від\~ 20.01.2016 у справі №6-2759цс15, про неможливість застосування норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.03.216 у справі\~\~\~№6-2491цс15, про відсутність підстав для застосування положень\~статті 625 ЦК України\~у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Судом було встановлено, що рішення про стягнення з держави Україна коштів на користь позивача набрало законної сили 06.05.2021. ГУ ДКСУ у Вінницькій області отримало заяву позивача про виконання рішення суду 19.07.2023. У відповідності до вимог Порядку «Про виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845, вказана заява з додатками 26.08.2021 була направлена до Державної казначейської служби України. Відповідно до вимог чинного законодавства, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів протягом трьох місяців з дня отримання відповідної заяви повинен перерахувати кошти за рішенням суду про стягнення коштів. Проте, кошти були перераховані позивачу лише 23.05.2023. Таким чином, держава Україна прострочила грошове зобов`язання, присуджене рішенням суду. З огляду на викладене, у позивача виникло право вимоги про стягнення витрат від інфляції (ст.625 ЦК України) та 3% річних (ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»). Крім цього, суд звертає увагу на те, що не можуть бути підставою для відмови в позові й посилання відповідача на те, що Державний бюджет України за будь-якою з програм не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання рішення суду, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №911/4249/16). Крім того, аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справах № 925/246/17, №925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №12-46гс18. Крім того, ЄСПЛ у справі «Бакалов проти України» та у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Таким чином, позов в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 3% річних та витрат від інфляції підлягає задоволенню. Щодо самої суми, що підлягає стягненню, суд дійшов наступного висновку. Як було зазначено вище, відповідно до вимог чинного законодавства, протягом трьох місяців з дня отримання відповідної заяви повинен перерахувати кошти за рішенням суду про стягнення коштів. Проте, позивач здійснюючи розрахунок 3% річних та витрат від інфляції точкою відліку помилково зазначив 06.05.2021, тобто дату набрання постановою Вінницького апеляційного суду від 06.05.2021 у справі №127/20644/20 законної сили, а не момент заяви про виконання судового рішення. Належною точкою відліку для розрахунку 3% річних та витрат від інфляції є 27.11.2021, оскільки у відповідності до вимог Порядку «Про виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845, вказана заява з додатками 26.08.2021 була направлена до Державної казначейської служби України. З даної дати суд рахує 3-місячний термін, протягом якого Державна казначейська служби України повинна була здійснити перерахунок коштів. Таким чином, останнім днем належного виконання зобов`язання було 26.11.2011. Судом було перераховано 3% річних, виходячи з суми заборгованості, встановленої постановою Вінницького апеляційного суду від 06.05.2021 у справі №127/20644/20, за період з 27.11.2021 по 23.05.2023 в розмірі\~75944,14 грн., які розраховані за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] * [Процентна ставка] * [Кількість днів]/ [днів у році] / [100%]: З 27.11.2021 по 31.12.2021 (кількість днів у періоді 35): 75944,14 *3%*35:365:100= 218,47 грн. З 01.01.2022 по 31.12.2022 (кількість днів у періоді 365): 75944,14 *3%*365:365:100= 2278,32 грн. З 01.01.2023 по 23.05.2023 (кількість днів у періоді 143): 75944,14 *3%*143:365:100= 892,60 грн. Таким чином, 3% річних за період з 27.11.2021 по 23.05.2023 становить 3389,39 грн. Також судом було перераховано витрати від інфляції, виходячи з суми заборгованості, встановленої постановою Вінницького апеляційного суду від 06.05.2021 у справі №127/20644/20, за період з 27.11.2021 по 23.05.2023 в розмірі\~75944,14 грн. Розрахунок здійснюється за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. IIc\~(100,60 : 100)\~x\~(101,30 : 100)\~x\~(101,60 : 100)\~x\~(104,50 : 100)\~x\~(103,10 : 100)\~x\~(102,70 : 100)\~x\~(103,10 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(101,10 : 100)\~x\~(101,90 : 100)\~x\~(102,50 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(101,50 : 100)\~x\~(100,20 : 100)\~x\~(100,50 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(99,40 : 100)\~= 1.32397432 Інфляційне збільшення: 75\~944,14 x 1.32397432 - 75\~944,14 =\~24\~603,95 грн. Таким чином, на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 27993,34 грн., що складається з: 3% річних у сумі 3389,39 грн. та витрати від інфляції у сумі \~24\~603,95 грн. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Щодо твердження, що ГУ ДКСУ у Вінницькій області не є належним відповідачем у справі, суд звертає увагу на наступне. У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга\~статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 170 ЦК України\~держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Верховний Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19). Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Отже, залучення до участі у справі ГУ ДКСУ у Вінницькій області, а не Державної казначейської служби України не може бути самостійною підставою для відмови в позові про відшкодування шкоди, заподіяної державою. При цьому, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження№ 12-110гс18). До подібних правових висновків також дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20). Належним відповідачем у справі є держава в особі відповідного органу, діями якого порушено права позивача, а не Головне управління Державної казначейської служби України. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому, враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 912,56 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial