Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 08.07.2015 у м. Києві на перехресті проспекту Свободи та вулиці Наталії Ужвій сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю належного позивачу автомобіля марки «ЗАЗ VIDA», д.н.з. [NUMBER] , яким на момент ДТП керував водій [PERSON] , та автомобіля марки «Volkswagen T4», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] , що призвело до механічних пошкоджень належного позивачу автомобіля. Постановою Подільського районного суду міста Києва від 15.09.2015 у справі №758/9279/15-п відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована в ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/3675424 від 11.09.2014, згідно з яким ліміт відповідальності заподіювача шкоди було визначено у розмірі 50 000,00 грн. Відповідно до Звіту №2015-05-10 вартість матеріального збитку, завданого автомобілю «ЗАЗ VIDA», д.н.з. [NUMBER] , із урахуванням зносу, склала 90 068,92 грн. Отже, сума відшкодування, що належить до сплати винуватцем ДТП, яким є відповідач, становить різницю між вартістю завданого збитку та лімітом відповідальності страховика згідно полісу, що становить 40 068,92 грн. (90 068,92 грн. - 50 000,00 грн.). З огляду на наведене, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, просив стягнути вказану суму відшкодування з відповідача на його користь, а також стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2015 головуючим у справі було визначено суддю Трегубенко Л.О. Ухвалою суду від 21.12.2015 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. 03.03.2016 відповідачем подано до суду клопотання, у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю позивачем розміру матеріальної шкоди. В обґрунтування поданого клопотання відповідач послався на порушення судом норм матеріального та процесуального права при розгляді справи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, а також на те, що Звіт про визначення вартості матеріального збитку №2015-05-10 був складений оцінювачем з порушенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а саме п.8.6.2, який регулює порядок нарахування величини втрати товарної вартості колісного транспортного засобу. 22.03.2016 представником позивача подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно з якою розмір страхового відшкодування, пред`явленого до стягнення з відповідача, зменшено до 30 307,21 грн., із урахуванням того, що в Звіті про визначення вартості матеріального збитку №2015-05-10 оцінювачем [PERSON] було помилково враховано величину втрати товарної вартості в сумі 9 761,70 грн. до вартості матеріального збитку, який, без урахування величини втрати товарної вартості, складає 80 307,21 грн. 01.12.2016 представником позивача подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, у відповідності до якої він просить стягнути з відповідача на користь позивача розмір завданої шкоди в сумі 37 411,00 грн., вказуючи на те, що відповідно до акту виконаних робіт №030-358 від 01.10.2016 вартість робіт по ремонту автомобіля «ЗАЗ VIDA», д.н.з. [NUMBER] , по факту склала 87 411,00 грн. Таким чином, різниця відшкодування заподіяної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 37 411,00 грн. (87 411,00 грн. - 50 000,00 грн.). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2011 справу передано у провадження судді Неганової Н.В. Згідно з ухвалою суду від 06.06.2017 справу призначено до судового розгляду. В подальшому, на підставі протоколів повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дана справа неодноразово передавалася у провадження інших суддів Подільського районного суду міста Києва: 14.08.2017 - судді Зарицькій Ю.Л.; 15.08.2017 - судді Супрун Г.Б.; 26.06.2018 - судді Васильченку О.В.; 19.04.2021 - судді Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 26.04.2021 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 22.12.2022 задоволено клопотання представника відповідача та направлено Звіт про визначення вартості матеріального збитку №2015-05-10 на рецензування до Фонду державного майна України. Ухвалою суду від 20.02.2023 зобов`язано Фонд державного майна України провести рецензування вказаного Звіту. Ухвалою суду від 13.06.2023 задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів та витребувано у ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія» копії матеріалів страхової справи щодо визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «ЗАЗ VIDA», д.н.з. [NUMBER] . У судове засідання сторони а їхні представники не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 10.08.2023 представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій він позовні вимоги підтримав. З огляду на наведене, суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та їх представників. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. При цьому судом також приймається до уваги, що в ході судового розгляду представник Бондаренко Ю.С., який приймав участь у судових засіданнях, представляючи інтереси позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовні заяві, та просив стягнути з відповідача на користь позивача суму відшкодування в уточненому розмірі, а саме у розмірі 37411,00 грн. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , приймаючи участь в судових засіданнях в ході судового розгляду справи, позову не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вказуючи на їх необґрунтованість та недоведеність належними доказами. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником автомобіля «ЗАЗ VIDA», д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . 08.07.2015 о 19 год. 10 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем «Volkswagen T4», д.н.з. [NUMBER] , на перехресті проспекту Свободи з вулицею Наталії Ужвій в м. Києві, виконуючи поворот ліворуч, не зайняв відповідне крайнє положення відносно проїзної часини, порушив вимоги знаку «Напрямок руху по смугах», здійснив поворот ліворуч, не надавши перевагу в русі автомобілю «ЗАЗ VIDA», д.н.з. [NUMBER] , який рухався назустріч, в результаті чого відбулося зіткнення, що спричинило пошкодження транспортних засобів, чим порушим пункти 2.3.б), 10.4, 16.6 ПДР України. Обставини вчинення ДТП та вина відповідача [PERSON] у її вчиненні підтверджуються постановою Подільського районного суду міста Києва від 15.09.2015 у справі №758/9279/15-п, згідно з якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, оскільки вина відповідача [PERSON] у скоєнні ДТП є підтвердженою, вказані обставини не підлягають доказуванню. Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/3675424 від 11.09.2014 відповідальність власника автомобіля «Volkswagen T4», д.н.з. [NUMBER] , на момент ДТП була застрахована ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія». Ліміт відповідальності заподіювача шкоди визначено у розмірі 50 000,00 грн. Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку №2015-05-10, складеного оцінювачем [PERSON] , вартість матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП автомобілю «ЗАЗ VIDA», д.н.з. [NUMBER] , із урахуванням зносу, склала 90 068,92 грн. При цьому, як вбачається зі змісту вказаного Звіту, до розміру збитку оцінювачем також було включено величину втрати товарної вартості КТЗ у розмірі 9 761,70 грн. Встановлено також, що після ДТП позивачем було здійснено відновлювальний ремонт автомобіля «ЗАЗ VIDA», д.н.з. [NUMBER] . Як вбачається із акту виконаних робіт №030-358 від 01.10.2016, складеного ФОП [PERSON] , вартість робіт по ремонту вказаного автомобіля склала 87 411,00 грн. В обґрунтування позову позивач стверджує про наявність підстав для стягнення на її користь з відповідача [PERSON] , як винуватця ДТП, суми страхового відшкодування у розмірі 37 411,00 грн., що становить різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля (87 411,00 грн.) та сумою страхового відшкодування, що підлягає виплаті страховиком в межах страхового ліміту (50 000,00 грн.), за вирахуванням величини втрати товарної вартості КТЗ (9 761,70 грн.). Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача та наявність підстав для їх задоволення, суд керується наступним. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як встановлено судом із досліджених фактичних обставин справи, спір між сторонами виник з приводу завдання відповідачем шкоди майну позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №461/8496/15. При вирішенні даного спору суд також враховує наступну правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15.10.2020 у справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20). Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 в справі №359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі №6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Аналогічні по суті висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 у справі №754/1114/15-ц (провадження №61-1156св 18), від 13.06.2019 у справі №587/1080/16-ц (провадження №61-20762св18), від 17.10.2019 у справі №370/2787/18 (провадження №61-11244св19), від 30.10.2019 у справі №753/4696/16-ц (провадження №61-30908св18), від 21.02.2020 у справі №755/5374/18 (провадження №61-14827св19) та від 22.04.2020 у справі №756/2632/17(провадження №61-12032св19). В ході судового розгляду позивач надала до суду належні, допустимі та достатні докази того, що саме відповідач [PERSON] своїми протиправними діями спричинив їй матеріальну шкоду. Розмір завданої шкоди підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема: - Звітом про визначення вартості матеріального збитку №2015-05-10, складеним оцінювачем [PERSON] , згідно з яким вартість матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП автомобілю «ЗАЗ VIDA», д.н.з. [NUMBER] , із урахуванням зносу, склала 90 068,92 грн.; - актом виконаних робіт №030-358 від 01.10.2016, складеним ФОП [PERSON] , згідно з яким вартість робіт по ремонту вказаного автомобіля, за виключенням величини втрати товарної вартості КТЗ в сумі 9 761,70 грн., склала 87 411,00 грн. При цьому суд приймає до уваги, що при розрахунку суми відшкодування, пред`явленої до стягнення з відповідача [PERSON] , стороною позивача було враховано як суму зносу автомобіля, так і величину втрати його товарної вартості. З огляду на наведене, враховуючи те, що вартість майнового збитку, завданого позивачу [PERSON] пошкодженням її автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача [PERSON] , перевищує розмір страхового відшкодування, який підлягав до сплати страховиком, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 37 411,00 грн., що становить різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля (87 411,00 грн.) та сумою страхового відшкодування, що підлягає виплаті страховиком в межах страхового ліміту (50 000,00 грн.), за вирахуванням величини втрати товарної вартості КТЗ (9 761,70 грн.), є обґрунтованими та доведені належними, допустимими та достатніми доказами. Разом із цим, суд відхиляє доводи відповідача та його представника, наведені в заперечення позову, про недопустимість та неналежність в якості доказу у даній справі вищевказаного Звіту про визначення вартості матеріального збитку №2015-05-10. Так, судом приймається до уваги, що вказаний Звіт за клопотанням представника відповідача було направлено на рецензування до Фонду державного майна України, однак останнім рецензію щодо такого Звіту надано не було. Сумнівів щодо достовірності вказаного доказу у суду немає. Будь-яких інших доказів, які б вказували на його недостовірність чи неналежність, матеріали справи не містять. Крім того, суд бере до уваги, що відповідач не надав до суду жодних доказів того, що шкода позивачу могла бути завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зважаючи на вищевикладене, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та доведеними, а тому вони підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із наявних матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 487,20 грн. З огляду на наведене, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, із урахуванням їх уточнення, суд вважає вірним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 374,11 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved