Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 01 грудня 2016 року, просив: - припинити право власності [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію прав на квартиру [ADDRESS] , індексний номер 30479344 від 15 липня 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно; - визнати за позивачем право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано наступними обставинами. [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , яка була співвласницею квартири [ADDRESS] . Позивач як син померлої має право на спадщину за законом на частку квартири. Ще одним спадкоємцем майна померлої є брат позивача - [PERSON] . Після смерті матері позивач звернувся до П`ятої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] у зв`язку з чим відкрито спадкову справу №211/2004. За відсутності у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] оформити спадкові права він не має можливості, про що свідчить відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім того, мати позивача перебувала у шлюбі з [PERSON] , на якого було оформлено право власності на спірну квартиру. У 2016 році відповідачка [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] . Оскільки під час оформлення спадщини нотаріус не перевірив чи купувалося спірне майно у шлюбі, чи відкриті спадкові справи щодо такого майна, вважає, що при видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину порушені його права як спадкоємця [PERSON] . Зазначив, що [PERSON] має право на спадщину лише частини квартири [ADDRESS] , інша частина квартири у рівних долях належить позивачу та його брату [PERSON] , тому просить припинити право власності відповідачки [PERSON] на частину квартири та визнати за позивачем право власності на 1/4 частину квартири. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 15.06.2016 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 01.07.2016 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, та призначено судове засідання. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 19 квітня 2017 року, за клопотанням позивача залучено до участі у справі співвідповідача [PERSON] 27 квітня 2018 року відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказала, що спірна квартира перебувала у особистій приватній власності [PERSON] та не належала до спільного сумісного майна подружжя. Так, з метою придбання квартири [ADDRESS] продав іншу квартиру. Вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів звернення до нотаріуса для оформлення спадкових прав на спірну квартиру та відмови у вчиненні нотаріальних дій щодо вказаної квартири. Крім того, до відзиву відповідачка долучила заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог. Зазначила, що оскільки позивач довідався про порушення своїх прав з 08.06.2004 року, строк позовної давності на подачу позову про визнання права власності сплив 08.06.2017 року, що є окремою підставою для відмови у позові. Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року за клопотанням відповідачки [PERSON] витребувано докази у приватного нотаріуса Київського МНО Мазепіної В.Г. 16.03.2021 року до суду надійшли витребувані у приватного нотаріуса Київського МНО Мазепіної В.Г. докази. Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року за клопотанням відповідачки [PERSON] витребувано докази у приватного нотаріуса Київського МНО Ганчук Ю.Я. Ухвалою суду від 03 липня 2023 року за клопотанням представника відповідачки [PERSON] витребувано докази у Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Україна», Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Київського державного нотаріального архіву. 11.08.2023 року представник відповідачки [PERSON] подав письмові пояснення, у яких просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві. Додатково вказав на необхідність скасування заходів забезпечення позову, вжитих 19 червня 2018 року постановою Апеляційного суду м. Києва у справі щодо арешту частини квартири [ADDRESS] . Просив стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19000,00 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позов просив задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Представник через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 08 грудня 2003 року відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис №20036. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У першу чергу спадкування за законом після смерті [PERSON] входили: син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 26 лютого 1977 року відділом РАЦС Жовтневого району м. Києва, актовий запис №392; син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 28 березня 1985 року відділом РАЦС Жовтневого райвиконкому м. Києва, актовий запис №659; чоловік [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 08 жовтня 1993 року Залізничним відділом РАЦС м. Києва, актовий запис №741. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе шляхом подачі заяви про прийняття спадщини у строки, встановлені ст. 1270 ЦК України та видачі відповідного свідоцтва. Позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї матері звернувшись 17 березня 2004 року зі спільною заявою з відповідачем [PERSON] в П`яту київську державну нотаріальну контору. Згідно із частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). 11 травня 2016 року за вих. №2380/01-32 державний нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори Наумов В.В. відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що відповідно до підпунктів 4.15 та 4.18 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу 1 цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Встановлено, що [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного 11 квітня 1995 року на Київській універсальній біржі за реєстраційним №9330/2400. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 27 листопада 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №473. 13 липня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазепіна В.Г. видала відповідачці [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка складається з квартири [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вважав, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності його матері та [PERSON] оскільки набута під час їх перебування у шлюбі, а тому позивач як спадкоємець [PERSON] має право успадкувати частину квартири. При встановленні юридичного статусу майна (особисте чи спільне) визначальним є те, коли мали місце факт і дата набуття (створення) такого майна, а не факт реєстрації прав на нього, що може мати місце після розірвання шлюбу. Оскільки право власності на спірну квартиру набуто у 1995 році, при вирішенні питання чи належить вона до об`єкта спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , застосуванню підлягають норми КпШС України. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Відповідно до висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За інформацією КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.08.2023 року, первинну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] було проведено на підставі довідки ЖБК «Україна» № 28 від 03 квітня 1995 року. З довідки ЖБК «Україна» №28 від 03 квітня 1995 року встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] в ЖБК «Україна». [PERSON] є членом ЖБК та повністю вніс пайовий внесок за квартиру у 1992 році. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відтак, [PERSON] за особисті кошти у 1992 році вніс повністю пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] у зв`язку з чим набув право власності на вказану квартиру у 1992 році, тобто до укладення 08 жовтня 1993 року шлюбу з [PERSON] та у 1995 році було проведено первинну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] на підставі довідки ЖБК «Україна» № 28 від 03 квітня 1995 року про повне внесення ним пайового внеску за квартиру у 1992 році. За договором купівлі-продажу квартири, укладеним 11 квітня 1995 року та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литош В.П., [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] за ціною 4000000000 карбованців. Того ж дня, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного 11 квітня 1995 року на Київській універсальній біржі за реєстраційним №9330/2400, придбав квартиру [ADDRESS] за ціною 280000000 карбованців. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надаючи оцінку обставинам купівлі-продажу спірної квартири, суд вважає, що наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності дають підстави для обґрунтованого висновку про те, що виручена [PERSON] в результаті продажу квартири [ADDRESS] сума коштів в розмірі 4 млрд. карб. була достатньою для придбання квартири [ADDRESS] за 280 млн. карб. Враховуючи положення ст.ст. 22-24 КпШС України та роз`яснення, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб і сім`ю України», суд приходить до висновку, що спірна квартира, хоча і була придбана під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , однак за кошти, які були одержані від продажу квартири, що належала [PERSON] на праві особистої власності, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею подружжя, а тому не була об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Подібні висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 08 серпня 2022 року у справі № 759/23368/19. Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] не є об`єктом спадкування після смерті [INFO] [PERSON] . На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність у позивача законних прав на частку спірної квартири, а відтак і порушень його прав відповідачем [PERSON] у зв`язку з отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка складається з квартири [ADDRESS] . Порушенням права вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. За встановлених судовим розглядом обставин, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача. Вирішуючи заяву відповідачки [PERSON] про застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] суд зазначає наступне. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Вказане відповідає позиції Великої палати Верховного суду у постанові від 13.02.2019 року по справі № 826/13768/16 (11-609апп18). Частиною 1 статті 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до ч. ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Відповідно до ч. 11 ст. 158 ЦПК України примірник ухвали про скасування заходів забезпечення позову невідкладно після набрання такою ухвалою законної сили надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також державним та іншим органам, які повинні були та (або) виконували ухвалу про забезпечення позову, для здійснення ними відповідних дій щодо скасування заходів забезпечення позову. Встановлено, що постановою Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2018 року у справі №760/10590/16-ц вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . З врахуванням наведеного, а також тієї обставини, що за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з урахуванням вимог ч. 9 ст. 158 ЦПК України, вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті за постановою Апеляційного суду м. Києва від 19 червня 2018 року у справі №760/10590/16-ц. Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідачки [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 19000, 00 грн., суд виходить з наступного. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат, зокрема: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved