Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

У грудні 2022 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батькові [PERSON] , який помер [INFO] , належали на праві приватної власності 67/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини до Другої Запорізької державної нотаріальної контори звернулись позивачка (на той час прізвище: [PERSON] ), дружина спадкодавця [PERSON] і мати спадкодавця [PERSON] . Дружина спадкодавця [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на 67/200 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , як дружина спадкодавця. Тому до складу спадщини спадкодавця [PERSON] увійшло тільки 67/200 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Також [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 67/600 частин вказаного житлового будинку, набувши таким чином у власність 67/150 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт, за яким заповіла належну їй частку житлового будинку [PERSON] . З дня відкриття спадщини, тобто з 10.10.1992, позивачі належить спадкове право на 67/600 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , однак вона не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом внаслідок скрутного фінансового стану. Позивачка з 03.08.2002 зареєстрована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] та постійно мешкала в ньому зі своєю сім`єю. Цей житловий будинок є до тепер зареєстрованим постійним місцем проживання позивачки та зареєстрованим постійним місцем проживання її дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , і внуків: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , після її смерті [PERSON] оформила спадкові права в судовому порядку на належну частку житлового будинку. Ленінський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 19.02.2014 у цивільній справі №334/9142/13-ц, з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2017 про виправлення арифметичної помилки, за [PERSON] було визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на 67/150 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Однак [PERSON] не зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно належне їй право власності на 67/150 частин житлового будинку, а діючи шляхом обману, особисто 22.12.2017 продала [PERSON] 67/100 частин житлового будинку. До цього часу вказаний договір купівлі-продажу чинний. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30,03.2021 у цивільній справі №334/2133/18 [PERSON] відмовлено у позові до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Постановою Запорізького апеляційного суду від 05.07.2022 у цивільній справі №334/2133/18 визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , право приватної власності на 67/600 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Таким чином було підтверджено в судовому порядку, що позивачка і її діти мають законне право на володіння та користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , а позивачка також має право на розпорядження 67/600 частинами житлового будинку. Після купівлі 22.12.2017 частки житлового будинку [PERSON] , скориставшись тимчасовою відсутністю позивачки та її дітей в житловому будинку, незаконно зайняв весь житловий будинок і фактично незаконно виселив позивачку та тривалий час (протягом майже 5 років) перешкоджає їм жити в житловому будинку і навіть не пускає до житлового будинку. Він також вивіз з житлового будинку наші особисті речі, меблі, побутову техніку, змінив замки на вхідних дверях. Позивачка, як власник 67/600 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в порядку захисту належного їй права власності, заявила вимоги про усунення перешкод у реалізації права власності (права користування та розпоряджання) належної їй частки житлового будинку. З урахуванням заяви в порядку ст.. 49 ЦПК України від 29.03.2023, позивачка просить суд усунути перешкоди, які створює їй відповідач, шляхом вселення до 67/100 частин житлового будинку, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. Одночасно позивачка заявила вимогу про стягнення моральної шкоди, в обґрунтування чого вказує, що зазначені вище дії [PERSON] призвели до порушення прав позивачки та прав її родини на володіння та користування 67/600 частинами житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що відбувається з грудня 2017 року й дотепер. Діючи протиправно та переслідуючи мету не пускати позивачку та членів її сім`ї якнайдовше до житлового будинку, зловживаючи правами співвласника житлового будинку, [PERSON] ігнорує навіть судові рішення, за змістом яких позивачка визнана співвласником житлового будинку та судом визнано моє право та право моєї родини на користування житловим будинком. Через протиправні дії [PERSON] позивачка та її родина змушені винаймати чуже житло, терпіти всілякі негаразди та лихоліття, що спричиняє значні та тривалі моральні страждання і переживання. Із урахуванням характеру порушення, його тривалості, обсягу заподіяної шкоди, відсутності у позивачки та членів її родини іншого постійного місця для проживання, розмір заподіяної моральної шкоди становить 90000,00 грн. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в обґрунтування заперечень проти позову вказує, що 22.12.2017 він на підставі договору купівлі-продажу купив у громадянки Республіки Білорусь [PERSON] 67/100 часток житлового будинку [ADDRESS] частки житлового будинку знаходяться у власності [PERSON] . При оформленні Договору купівлі-продажу частки будинку приватним нотаріусом було перевірено наявність у продавця [PERSON] права приватної шості на 67/100 частки житлового будинку. Така ж інформація міститься й в технічних паспортах на будинок. Згідно відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22. 12.2017 року за № 04-07/3/26283 за адресою [ADDRESS] на момент оформлення Договору купівлі-продажу частки будинку були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (35 років), [PERSON] , [INFO] (30 років), [PERSON] , [INFO] (9 років), [PERSON] , [INFO] (55 років), [PERSON] , [INFO] (33 роки). Отже із вищезазначеної відповіді щодо реєстрації осіб у спірному будинку вбачається, до на час укладання договору купівлі-продажу частини будинку відсутні зареєстровані неповнолітні особи. Ані нотаріусу, ані [PERSON] не було відомо про належність [PERSON] права приватної власності 67/600 частки житлового будинку. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Так, [PERSON] не був учасником справи №334/9142/13-ц, отже йому не було відомо про наявність спору, який розглядався у зазначеній справі, та про результати розгляду справи. Безпідставним вважає твердження позивачки про те, що [PERSON] протягом 5 років заважає їй жити в житловому будинку, оскільки на момент укладення Договору купівлі-продажу частини житлового будинку позивач у ньому не мешкала, ще у 2017 році позивачка особисто вивезла свої речі з житлового будинку і тривалий час про неї нічого відомо не було. Станом до 24.09.2022 позивачка не намагалась потрапити до житла. Отже, відповідач ніяким чином не міг перешкоджати їй користуватися частиною житлового будинку 5 років через те, що вона була відсутня увесь цей час і право власності було зареєстровано за позивачкою на частину будинку лише у вересні 2022 року. Не вбачається можливим задоволення позовних вимог і враховуючи те, що в житловому будинку [PERSON] зареєстрований та проживає разом із дружиною та двома неповнолітніми дітьми. Частка позивача в житловому будинку є незначною, усього 67/100 ідеальних часток, частка житлової площі, що припадає позивачці, становить 11,55 кв.м., з яких житлової усього 5,95 кв.м. що є меншою, ніж допустимий законом мінімум на одну особу. Технічна можливість виділу 67/600 частин житлового будинку відсутня. Варіанти розподілу 67/600 часток житлового будинку не видається можливим запропонувати, оскільки відсутня технічна можливість проведення такого поділу. Вселення позивача у спірну частину житлового будинку не відповідає існуючим правам [PERSON] , суперечить ст. 358 ЦК України та грубо порушує інтереси відповідача, та його неповнолітніх дітей. Разом з тим, потрібно враховувати характер особистих відносин між учасниками спору. З матеріалів справи вбачається, що у сторін протягом тривалого часу виникають конфлікти щодо володіння, користування та розпорядження об`єктом спільної сумісної власності. [PERSON] не є родичкою чи членом однієї сім`ї [PERSON] . Між ними склалися неприязні відносини, внаслідок чого спільне володіння користування житловим приміщенням є неможливим. Окрім того, між сторонами існують неприязні стосунки, за наявності яких спільне проживання та користування житловою площею спірного житлового будинку та місцями загального користування з дотриманням розміру реальної площі, яка припадає кожному із співвласників, не вбачається можливим. Тобто вселення позивача у спірну частину житлового будинку порушить права відповідача на житло, а також буде втручанням у сферу його особистого життя. У зв`язку з тим, що частка позивачки є незначною, не може бути виділена у володіння чи в користування в натурі, і згоди щодо користування житловим будинком дійти неможливо, тому позивачка у відповідності до ст. 358 ЦК України вправі лише вимагати відповідної матеріальної компенсації, а тому у задоволенні позову про вселення просить відмовити. Вимоги позову про стягнення моральної шкоди відповідач вважає необґрунтованими, жодного належного доказу щодо спричинення шкоди, її розміру позивачкою не надано, тому просить відмовити у стягненні моральної шкоди. Позивачка, її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити з наведених підстав. Відповідач, його представник просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Третя особа [PERSON] пояснила, що житловий будинок складається з двох окремих квартир, спір виник щодо квартири [ADDRESS] , яка їй не належить і якою вона не користується, тому просить вирішити спір між співвласниками квартир [ADDRESS] на розсуд суду. Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 33/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , співвласниками іншої частини будинку є [PERSON] і [PERSON] . Так, відповідач [PERSON] згідно договору купівлі-продажу частки будинку від 22 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., зареєстрованого за № 1036, укладеного між громадянкою Республіки Білорусь [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), придбав у власність 67/100 часток житлового будинку [ADDRESS] . Як зазначено у договорі, відчужувані 67/100 часток житлового будинку належать продавцю на праві приватної власності на підставі рішення суду справа № 334/9142/13-ц, виданого Ленінським районним судом м.Запоріжжя 19.02.2013року, державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області. У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на частку житлового будинку в порядку спадкування за законом, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2021 у цій справі в задоволенні первісного і зустрічного позову було відмовлено. Постановою Запорізького апеляційного суду від 05.07.2022 рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано частково недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу 67/600 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 22.12.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. Визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право особистої приватної власності на 67/600 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В іншій частині (щодо відмови у позові [PERSON] \~про визнання\~відповідачів такими,\~що втратили\~право користування\~спірним житловим\~будинком)рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2021 залишено без змін. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що зважаючи на те, що [PERSON] у спірному будинку належить 67/600 часток, остання вправі використовувати свою власність для свого проживання і проживання членів своєї сім`ї, відтак суд першої інстанції обґрунтовано залишив без задоволення вимоги [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим будинком. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Окрім обставин, встановлених вищенаведеними судовими рішеннями, судом встановлено, що згідно відомостей Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради позивачка [PERSON] зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS] , з 03.08.2002 по теперішній час. [PERSON] у будинку не проживає Позивачка [PERSON] у будинку не проживає з 2017 року, після набрання законної сили рішенням суду у справі № 334/2133/18 та реєстрації на його підставі права власності на 67/600 часток будинку, вона позбавлена можливості вселитися у будинок, оскільки відповідач чинить їй у цьому перешкоди, чим порушує її право власності. Вказуючи на порушення права власника житлового приміщення, [PERSON] у грудні 2022 року звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. Встановлено, що відповідач [PERSON] та члени його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у вказаному будинку з 03.01.2018 по теперішній час, та постійно мешкають у ньому. Згідно пояснень [PERSON] , він провів ремонт у придбаній частині будинку, яка за своє площею є незначною, що унеможливлює вселення позивачки у будинок. [PERSON] не є членом його родини, а тому їх спільне проживання неможливе. Технічна можливість виділу 67/600 частин житлового будинку відсутня, частка позивачки є незначною, а тому він заперечує проти її проживання у будинку. Доводи позивачки, що вона разом зі своєю сім`єю проживала у самочинному житловому будинку літ.Б на території домоволодіння і не заперечує вселитися саме у цей будинок, відповідач відхиляє, оскільки наразі він вважає цю будівлю господарською спорудою і у виготовленому на його замовлення технічному паспорті вона позначена як сарай. Враховуючи встановлені вище обставини, зміст заперечень відповідача проти позову, суд вважає доведеним, що відповідач чинить перешкоди співвласниці будинку [PERSON] у користуванні спірним житловим приміщенням та вселенні. Згідно із ч. 1\~ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень\~ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з ч.ч. 1,2\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною першою\~ст. 356 ЦК України\~визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 та ч.2\~ст. 358 ЦК України,\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За результатами розгляду справи, судом встановлено, що права позивачки, як співвласника майна, порушуються відповідачем, яким створені позивачці перешкоди у здійсненні нею права користування нерухомим майном. У даному випадку спірні правовідносини не стосуються поділу належної сторонам частини будинку, встановлення порядку спільного користування нею, а тому порушені права позивачки підлягають захисту у спосіб, що обраний нею, вимоги позову про усунення перешкод шляхом вселення позивачки у спірне житлове приміщення підлягають задоволенню. При вирішенні позову про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, положення частини другої статті 1167 ЦК України у спірних правовідносинах застосуванню не підлягають. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні права власності. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням обставин, які наведені позивачкою щодо відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про недоведеність таких вимог, оскільки позивачкою не наведено жодних фактичних даних щодо спричиненої їй моральної шкоди. Позивачка звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх особистих прав, втім, в обґрунтування спричинення моральної шкоди посилається на порушення прав членів її родини, які є повнолітніми особами. Позивачка не довела суду, які особисто вона понесла втрати немайнового характеру, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, чим обґрунтовується і підтверджується розмір заподіяної шкоди. Враховуючи, що позивачкою не доведено обставин спричинення їй моральної шкоди неправомірними діями відповідача, позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог, що становить 992,40 грн. за позов немайнового характеру, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: partial