Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

У серпні 2023 року представник заявника [PERSON] (надалі за текстом - «Заявник») - адвокат Бєлоусов С.Г., звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території. В обґрунтування заявлених вимог посилається на наступні обставини. Заявник доглядала свою матір [PERSON] , [INFO] , яку було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. За даними Заявника смерть наступила у місті Харцизьк Донецької області, Україна. Після її смерті отримано медичне свідоцтво про смерть №231 від 17.06.2023 року та свідоцтво про смерть № [NUMBER] від 17.06.2023 року. Заявник поховала свою матір [PERSON] , що підтверджується фотом з місця поховання, договором про поховання та актом надання послуг з поховання. Отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, оскільки зареєструвати факт смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану України - неможливо. Єдиним шляхом його отримання та захисту прав заявника є звернення до суду. За таких обставин, посилаючись на приписи ст. 293,315-318 ЦПК України, Заявник просила встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , місце народження: місто Моспине Донецької області, громадянки України, яка настала [INFO] у місті Харцизьк Донецької області, Україна. 09.08.2023 року судом відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 33). 10.08.2023 року у судове засідання Заявник не з`явилася, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі та без участі її представника (а.с. 4). 10.08.2023 року у судове засідання представник заінтересованої особи - Білоцерківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що заявлені вимоги представника заявника [PERSON] - адвоката Бєлоусов С.Г. підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин. Заявник є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] та свідоцтвом про розірванням шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 18, 19, 20, 21, 22) [INFO] [PERSON] померла. За даними Заявника смерть наступила у місті Харцизьк Донецької області, Україна. Після її смерті отримано медичне свідоцтво про смерть №231 від 17.06.2023 року та свідоцтво про смерть № [NUMBER] від 17.06.2023 року (а.с. 16, 17). Додатково факт смерті [PERSON] підтверджується наявними у матеріалах справи: фото з місця поховання, договором про поховання та актом надання послуг з поховання (а.с. 23, 24, 25). Таким чином, надані представником Заявника докази у своїй сукупності підтверджують вказані ним обставини. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином, під час розгляду даної категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у відповідних справах, у тому числі - проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні приписів ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст.317 ЦПК України. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту, що мають юридичне значення. Відповідно до положень п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з ст.7 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що вказані норми матеріального та процесуального права України відповідають нормам міжнародного гуманітарного права у сфері захисту прав внутрішньо переміщених громадян. Заяву [PERSON] необхідно задовольнити, оскільки її вимоги обґрунтовані, не спростовані та підтверджені належним і допустимими доказами. Встановлення даного факту необхідно заявнику для реєстрації факту смерті її матері органом державної реєстрації актів цивільного стану України та для отримання свідоцтва про смерть. На підставі викладеного та

Outcome: approved