Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, позовні вимоги заявою від 02.12.2022 р. уточнив, просить суд стягнути з відповідача борг за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.03.2016р. по 30.09.2022 в розмірі 13 765, 22 грн., а також судовий збір. Позов мотивує тим, що відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , та є споживачем послуг, що надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго» за даною адресою, зокрема послуг з централізованого опалення місць загального користування, а відтак має нести відповідальність за зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг. Однак, всупереч вимогам чинного законодавства, відповідач не проводить оплати за отримані послуги, внаслідок чого за період з 1 березня 2016 року по 30 вересня 2022 року розмір заборгованості останнього за спожиті послуги з централізованого опалення місць загального користування становить 13 765, 22 грн. Вказує, що 26.10.2020 р. Личаківський районний суд м. Львова видав ухвалу про скасування судового наказу у справі №463/4815/20 про стягнення заборгованості з [PERSON] та роз`яснив ЛМКП «Львівтеплоенерго» його право звернутися до суду із вказаними у заяві про видачу судового наказу вимогами у порядку спрощеного позовного провадження. З врахуванням наведеного вважає, що строк позовної давності перервався. Вказує, що житловий будинок [ADDRESS] обладнано загальнобудинковим приладом обліку теплової енергії для опалення сходових кліток у зв`язку з тепловтратами розвідних трубопроводів системи опалення №5143015. Даний житловий будинок є будинком з горизонтальною розводкою внутрішньо будинкової системи опалення, що дає можливість відповідачам встановити у своїх квартирах прилади обліку теплової енергії. Вказує, що розрахунки кількості та вартості послуг з централізованого опалення проведено відповідно до вимог Постанови КМУ від 21 липня 2005 року №630, Наказу міністерства будівництва, архітектури та ЖКГУ від 31 жовтня 2006 року №359 «Про затвердження методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення втрати за їх опалення» та встановлених тарифів. Зокрема у квартирі відповідача наявний квартирний прилад обліку теплової енергії, тому усі нарахування за послуги теплопостачання здійснюються за показниками даного приладу обліку теплової енергії, проте нарахування за послуги МЗК проводяться по показах загально будинкового лічильника. Зазначає, що у м. Львові діє двоставковий тариф, встановлений рішенням міської ради №930 від 02.09.2008р. «Про затвердження тарифів на теплову енергію для опалення та гарячого водопостачання враховуючи економічно обґрунтовані витрати на їх виробництво, транспортування та постачання». Вказує, що квартира [ADDRESS] не відключена від системи теплопостачання ЛМКП «Львівтеплоенерго», ніяких дозвільних документів від відповідачів не надходило, відповідного акту від`єднання даної квартири не приймалося, а встановлення лічильника на теплову енергію не є підставою для анулювання плати за приєднане теплове навантаження ПТН. Відтак зазначає, що між позивачем та Відповідачами встановилися зобов`язальні правовідносини з приводу надання житлово-комунальних послуг, однак за особовим рахунком відповідача утворилась за послуги з оплати місць загального користування (тепловтрати), що свідчить про неналежне виконання відповідачами зобов`язань, наслідком чого є порушення права позивача на одержання плати за надані послуги у встановлений законодавством строк. Звертає увагу на те, що відповідно до п. 28 «Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України 21 липня 2005 року № 630 та наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 359 від 31 жовтня 2006 року. «Про затвердження методики розрахунку кількості тепла, спожитого на опалення місць спільного користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення», у осіб, які у встановленому законом порядку від`єднались від централізованої мережі опалення виникає обов`язок по оплаті обігріву місць загального користування. Окрім того зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної постанові від 23 серпня 2017 року у справі №6-1207цс17 оплата за опалення місць загального користування у багатоквартирному будинку є обов`язком власника квартири навіть якщо останній користується індивідуальним опаленням. При цьому зазначає, що факт надання відповідачу послуг з централізованого опалення підтверджується актами про включення системи теплопостачання. Відтак оскільки відповідач добровільно не сплачує за надані послуги, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, просить стягнути суму боргу. Ухвалою суду від 25 серпня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено в ній судове засідання з повідомленням (викликом) осіб. 29 вересня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позову заяву. Зазначає, що підміняючи методику розрахунку, визначену нормативним актом, іншою методикою, що здійснена не на підставі нормативно-правового акту, позивач діяв не у передбачений законом спосіб. Крім того, відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, у якій наголошує, що відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягував) не може використовувати згідно з ч.2 ст.264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. Враховуючи наведене просить в задоволенні позову відмовити. 02 грудня 2022 року представником позивача Лозинською О.А. подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою вказує, що нарахування за опалення МЗК за вказаною адресою ЛМКП «Львівтеплоенерго» проводить із березня 2016 року та здійснює такі відповідно до вимог Постанови КМУ від 21 липня 2005 року №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». Кількість теплової енергії на опалення МЗК (з урахуванням втрат в розподільчих внутрібудинкових мережах систем опалення) визначається відповідно до Наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства № 359 від 31 жовтня 2016 року «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення.» Зокрема оскільки у будинку на [ADDRESS] (друга черга) починаючи з листопада 2018 року усі квартири обладнані квартирними приладами обліку теплової енергії, розрахунок втрат проводиться за формулою, зазначеною у п. 2.1.3 Наказу №359 від 31 жовтня 2006 року. Витрати за місця загального користування лягають солідарно на усі квартири будинку (в т.ч. з індивідуальним опаленням) і розподіляються пропорційно до величини площі квартир відповідно до п. 12 Постанови №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення». Згідно обліку ЛМКП «Львівтеплоенерго», у житловому будинку [ADDRESS] (друга черга) квартири №99 , 101 , 104 , 107 , 110 , 113 , 116 , 119 , 122 , 124 , 160 , 153 від`єднані від загальнобудинкової системи централізованого опалення. Інформацію щодо величини опалювальної площі квартир вказаного будинку ЛМКП «Львівтеплоенерго» отримало від ТОВ РЕД «Карпатбудсервіс». 23 лютого 2022 року представником позивача також було подано відповідь на відзив, у такому просить суд врахувати позицію Верховного суду України викладену у постанові від 21.01.2015, відповідно до якої подання заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності. Також вважає, що є підстави для поновлення пропущеного строку. 22 березня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву. Відповідач вказує, що у відповіді на адвокатський запит ЛМКП «Львівтеплоенерго» інформує, що нарахування вартості послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання здійснюється відповідно до умов публічного договору приєднання «Про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води», який укладений між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та мешканцями житлових будинків м. Львова на виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і постанови КМУ від 21 липня 2005 року №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». Водночас згідно з п. 12 Постанови КМУ №630 у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії, нарахування вартості послуги з централізованого опалення проводиться згідно з їх показаннями пропорційно опалювальній площі квартири. Відповідно, до розрахунку приймається сумарна опалювальна площа квартир, яка у будинку на [ADDRESS] , становить 10837,1 кв.м (в т.ч. квартири з індивідуальним опаленням). З них площа квартир, розташованих у першій черзі будинку (1-3 під`їзд) становить 6922,0 кв.м., площа квартир, розташованих у другій черзі (4-6 під`їзд) - 3915,1 кв.м. Житловий будинок на [ADDRESS] , балансоутримувачем якого був ТОВ «РЕД «Карпатбудсервіс», а тепер - ОСББ «Зелена - 115», складається з двох частин: перша черга будинку (1-111 під`їзд) та друга черга (IV- VI під`їзд). Кожна черга обладнана окремим індивідуальним, тепловим пунктом (ІТН) з вузлом обліку теплової енергії (ВОТЕ) на опалення та гаряче водопостачання. Від споживання гарячої води обидві частини житлового будинку відмовилися. Квартири № 104 , № 116 , № 122 розташовані у другій черзі житлового будинку на [ADDRESS] . 16 грудня 2008 року у другій черзі даного житлового будинку встановлено загальнобудинковий вузол обліку теплої енергії на опалення та гаряче водопостачання з ультразвуковим тепловим лічильником Multical. Вказаний житловий будинок має горизонтальну розводку внутрішньобудинкової системи опалення, що передбачає можливість встановлення квартирних приладів обліку теплової енергії та опалення. Покази загальнобудинкових та квартирних теплових лічильників у житловому будинку знімає контролер теплового господарства ЛМКП «Львівтеплоенерго», покази знімаються протягом трьох останніх днів поточного місяця. Вказує, що позивачем було вказано формулу, за якою здійснюються нарахування: Q мзк = Q втр, проте сам розрахунок вартості наданих послуг не зазначено. Звертає увагу на те, що порядок розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування, має визначатися розділом 2 Методики. Пункт 2.1.4. методики вказує, що у разі часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку теплової енергії та відсутності приладів обліку теплової енергії на МЗК витрати теплової енергії на опалення МЗК визначається розрахунком за формулами, наведеними в пункті 2.1. В той же час п. 2.1.4. методики наводить формулу за якою визначається загальна кількість теплової енергії на опалення МЗК. Пункти 2.2.1. і 2.2.2. методики визначають формули розподілу визначених величин теплової енергії, спожитої на опалення МЗК, між окремими помешканнями будинку. Вказує, що у розрахунку, наданому позивачем, не зазначено який саме тариф застосовано, який розмір тепловтрат припадає на квартиру відповідача, коефіцієнт кількості теплоти, що припадає на помешкання відповідача, яка взята площа при розрахунку (загальна, помешкання) тощо. Відтак вважає, що позивачем належним чином не надано розрахунок за послуги з централізованого опалення та відповідно не доведено наявність заборгованості. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з мотивів, викладених у такому та інших поданих нею заявах по суті, просила поновити строк позовної давності та задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Додатково пояснила, що позивачем при здійсненні розрахунків наданих послуг до загальної опалювальної площі будинку не враховувалась площа під`їзду №5, оскільки такий не підключений до загальнобудинкової мережі централізованого теплопостачання. Зазначила, що методика № 315 відповідно до абз. 3 до п.3 прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» діє після переходу на нову систему договірних відносин, а до цього часу діє методика №359. Оскільки нові договори, а саме договір приєднання (публічний), то відповідач автоматично був приєднаний до нової форми договору ПКМУ від 08.09.2021 р., оскільки протягом двох місяців мешканці мають можливість вибрати форму щодо застосування методики. На підставі наведено вважає, що оскільки попередні договори були розроблені на основі методики №359, то такі діють до моменту укладення нових договорів згідно наведеної норми закону. Отже позивач визначаючи розмір плати за надані послуги до 01.12.2021 р. застосовував методику № 359, а після цієї дати методику затверджену наказом міністерства РР БЖКГ України від 22.11.2018 р., №315. Просить поновити строк позовної давності в зв`язку з наявністю ковідних обмежень. Відповідач проти позов заперечив з мотивів, викладених у поданих ним заявах по суті справи, просив застосувати позовну давність та у задоволенні позову відмовити. Додатково пояснив, що будинок складається з 6 під`їздів, він проживає в під`їзді №4, в 2012 році в його квартирі та стояку було влаштовано автономне індивідуальне опалення. Він не заперечує, що вказана обставина не звільняє його від оплати послуг теплопостачання приміщень загального користування. Однак вважає, що сума нарахованого боргу значно завищена, оскільки при розподілу вказаних витрат не враховано квартири під`їзду № 5. Також не погоджується із застосуванням методики №315 з 01.12.2021 р., як вказувала представник позивача. Така підлягала застосуванню з січня 2019 р. Також при розподілі витрат не враховано 7 гаражів, які також знаходяться в будинки і площі квартири розташованих на 9 поверсі, які фактично подвоїли свою площу за рахунок приміщень 10 поверху. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А згідно з ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Так в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . При цьому за даною адресою позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» надаються відповідачу послуги з централізованого опалення. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по оплаті послуг централізованого опалення місць загального користування за період з 1 березня 2016 року по 30 вересня 2022 року. Відповідач же вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності в частині вимог за період до30.06.2019 р., а нарахування вартості послуг здійснювалося з порушенням вимог чинного законодавства. Згідно з ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, який був чинним до 1 травня 2019 року, виконавцем послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація. Аналогічне положення міститься також в Законі України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 6 якого виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація. При цьому згідно з ст. 1 Закону №1875-IV виконавцем є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, а споживач це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. А відповідно до визначень, викладених в пунктах 2 та 6 ч. 1 ст. 1 Закону №2189-VIII виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31 березня 2015 року № 1171 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню такими суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг, в тому числі підпунктом 79 п. 1 такої - тарифи на послуги, які надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго». Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а також одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. При цьому такому праву відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а відповідно до п. 5 ч. 2 даної статті Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Аналогічно відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Як вбачається з положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, таким було визначено зокрема порядок надання споживачам послуг з централізованого опалення. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року передбачає порядок надання послуг з постачання теплової енергії. При цьому відповідно до п. 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» такого договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Як вбачається з матеріалів справи, будинок [ADDRESS] , в якому проживає відповідач, обладнаний будинковим приладом обліку теплової енергії №5143015, що підтверджується зокрема наявним в матеріалах справи опитувальним листом споживача теплової енергії та відомостями ЛМКП «Львівтеплоенерго» про надану послугу. Відповідно до п. 12 вказаних вище Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку. У разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат тепла за показаннями усіх квартирних засобів обліку. При цьому плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії. Пунктом 28 Правил визначено, що споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. При цьому відповідно до п. 2 Правил до опалюваної площі (об`єму) будинку входить в тому числі у разі опалення площа (об`єм) сходових кліток, ліфтових та інших шахт, а опалювана площа (об`єм) квартири це загальна площа (об`єм) такої без урахування площі лоджій, балконів, терас. Також згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки. Стаття 10 вказаного Закону визначає порядок розподілу обсягів комунальних послуг між споживачами. Зокрема відповідно до частин 1-2 даної статті у будівлях, зазначених у частинах другій і третій статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті. Визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в такому порядку: 1) загальний обсяг теплової енергії, що надходить до індивідуального теплового пункту, зменшується на обсяг теплової енергії, витраченої на приготування гарячої води, визначений на підставі показань відповідних вузлів обліку, а в разі їх відсутності - за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства; 2) обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства; 3) загальний обсяг теплової енергії (крім обсягу теплової енергії, витраченого на приготування гарячої води, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також приміщень, де встановлені вузли розподільного обліку теплової енергії/прилади - розподілювачі теплової енергії) розподіляється між споживачами, приміщення/опалювальні прилади яких не оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії, пропорційно до опалюваної площі (об`єму) таких споживачів. Споживачам, приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії/вузлами розподільного обліку витрати теплоносія (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), обсяг спожитої теплової енергії визначається за їхніми показаннями відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, але не менше мінімальної частки середнього питомого споживання теплової енергії серед інших споживачів у будівлі відповідно до пункту 5 частини другої цієї статті. З аналізу наведених вище норм вбачається, що навіть у разі відключення квартири споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води багатоквартирного будинку, останній зобов`язаний оплачувати вартість послуг з опалення місць загального користування в розмірі, визначеному відповідними методиками. Зокрема позивач стверджує, для розрахунку вартості наданих послуг відповідачу ЛМКП «Львівтеплоенерго» керувався наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31 жовтня 2006 року №359 до 01.12.2021 р. Однак наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, було затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг. Даним наказом було визнано таким, що втратив чинність, вказаний вище наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення». Відтак з моменту набрання законної сили наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, що набрав законної сили 25 січня 2019 року, для розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг має застосовуватись саме Методика затверджена таким, у зв`язку з втратою чинності попередньою Методикою, затвердженою наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359. Суд не погоджується з твердження позивача про неможливість використання вказаної вище методики до укладення з споживачем нового договору щодо надання послуг з постачання теплової енергії, а не послуг з централізованого опалення, оскільки такі послуги є ідентичними за своїм змістом, п. 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року передбачає збереження чинності договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, на умовах, визначених такими договорами, однак не передбачає можливості застосування методики, що втратила чинність. Відтак з врахуванням наведеного вище, судом не можуть братись до уваги здійснені позивачем нарахування вартості наданих відповідачу послуг з опалення місць загального користування за період після 25 січня 2019 року та до 01.12.2021 р. оскільки такі здійснені з порушенням вимог чинного законодавства. В зв`язку з наведеним позовні вимоги про стягнення боргу за вказаний період не підлягають задоволенню. Щодо розрахунків, вчинених позивачем до 25 січня 2019 року, то такі на думку суду були вчинені з врахуванням положень чинного на той час законодавства, зокрема вказаної вище Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31 жовтня 2006 року №359, а відтак такі є належними доказами наявної у відповідача заборгованості за вказаний період. Однак, вирішуючи питання про підставність позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до положень ст. 256 ЦК України право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу може бути реалізоване протягом визначеного законом строку (в межах позовної давності). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відповідно ч. 4 такої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, водночас ч. 5 даної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так відповідача подано до суду клопотання про застосування строку позовної давності, відповідно до якого вказує, що позовна заява подана поза межами строку позовної давності. Представником позивача подано до суду клопотання про поновлення строку позовної давності. Оцінюючи доводи сторін слід зазначити наступне. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому згідно з ч. 4 ст. 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас відповідно до ч. 5 даної статті Кодексу якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Зокрема як вже зазначалось вище, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, що виникла за період з 1 березня 2016 року, однак позов поданий до суду лише 30 червня 2022 року. Позивач звертає увагу на те, що ним подавалась заява про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості, однак такий за заявою відповідача було скасовано. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. При цьому відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України та пункту 3 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Водночас Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 7 липня 2020 року у справі №712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19) дійшла до висновку, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак з врахуванням наведеного вище вбачається, що звернення позивача ЛМКП «Львівтеплоенерго» з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості не є підставою для поновлення строку позовної давності. Також судом не беруться до уваги посилання представника позивача на те, позивач не міг подати позов до відповідача після скасування судового наказу у зв`язку із ковідними обмеженнями. На думку суду, позивачем було пропущено строк позовної давності без поважних причин, такий поновленню не підлягає, та в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за період з 01.03.2016 р. по 30.06.2019 р. задоволенню не підлягають в зв`язку із пропуском строку позовної давності. Отже з враховуючи наведених вище мотивів, в цілому не підлягають задоволенню позовні вимоги за період нарахування заборгованості з 01.03.2016 р. по 01.12.2021 р. на суму, яка згідно розрахунків позивача становить 12609,84 грн. В решті, позовні вимоги про стягнення боргу з оплати наданих позивачем послуг, в період з 01.12.2021 р. по 30.09.2022 р., підлягають задоволенню. Виходячи з розрахунків позивача, сума боргу відповідача, яка підлягає стягненню, за вказаний період становить 1155,38 грн. Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Так згідно з ч.ч. 1, 2 вказаної статті Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом позов задоволено частково на суму 1155,38 грн., що становить 8,4 % позовних вимог, відтак у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 8,4 % сплаченого судового збору на загальну суму 2270 грн., сплата якого проведена з урахуванням вимог ч. 2 ст. 164 ЦПК України та підтверджується відповідними квитанціями, що становить 190,68 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial