Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

[PERSON] 12 травня 2023 року звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач в своєму позові посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 23.04.2016р зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за номером 191. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , який народився [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження (Серія [NUMBER] ), виданим Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області актовий запис від 18.02.2017, актовий запис №106. Свій позов обґрунтовує тим, що після народження дитини стосунки позивача з чоловіком розладились, зникло почуття любові, взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Більш того, позивач з відповідачем різні люди за характерами та ментальними поглядами. Позивач прикладала багато зусиль для збереження шлюбу, аби їх з відповідачем дитина росла в повноцінній сім`ї. Дитина сторін мала слабкий імунітет й часто хворіла та потребувала довгого та витратного лікування. Але у період приблизно з 23.06.2018р - 27.06.2018р відповідач зібрав свої речі та залишив дитину із діагнозом запалення легенів з абсцесом з позивачем у лікарні, свої дії пояснив терміновою необхідністю у поїздці до родини поза межі України. Будь-яких зав`язків із родиною не підтримує, допомогу у вихованні дитини не проявляє, в т.ч. фінансової допомоги. Після військового вторгнення російської федерації, тобто з 24.02.2022р відповідач навіть не вийшов на зв`язок, не з`ясував чи не потрібна допомога дитині, чи все добре у дитини, чи не є небезпечним перебування дитини в Україні та необхідним її вивезення за межі держави у більш безпечну державу. Тобто відповідач взагалі не інтересується ані дитиною, ані її життям та добробутом починаючи з літка 2018р, що в свою чергу підтверджує правильність наміру позивача у остаточному розірванні шлюбних відносин. Фактично відповідач зник, залишивши позивача у безпорадному стані одну з дитиною, без надання будь-яких пояснень та без коштів на існування, оскільки остання перебувала у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку. Така поведінка не узгоджується з ментальним розумінням позивача щодо родинних стосунків, що в свою чергу призвело до звернення до суду. На даний час сторони разом не проживають, шлюб існує лише формально документально, продовження сімейних відносин є неможливим, в т.ч. у зв`язку із забезпеченням інтересів дитини та недопущення її психічного травмування. Примирення між сторонами неможливе, оскільки сімейне життя фактично припинено, спільне господарство не ведеться, тривалий час відповідач ігнорує наявність дитини та позивача, тож остання просить не надавати часу для примирення. Позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач до суду не з`явився, про час та дату повідомлявся належним чином, проте про причини своєї неявки не повідомив, відповідних заяв чи клопотань не надавав. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов обґрунтованим і підлягаючим задоволенню. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст.\~124\~Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 23 квітня 2016 року перебувають у зареєстрованому Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області шлюбі, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за номером 191. Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , який народився [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження (Серія [NUMBER] ), виданим Індустріальним районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області актовий запис від 18.02.2017, актовий запис №106. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Спільне життя у позивача та відповідача не склалося, після народження дитини стосунки у подружжя розладились, зникло почуття любові, взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Позивач та відповідач мають різні характери та ментальні поглядами. Не зважаючи на те, що позивач прикладала багато зусиль для збереження шлюбу, аби їх з відповідачем дитина росла в повноцінній сім`ї. Дитина сторін мала слабкий імунітет й часто хворіла та потребувала довгого та витратного лікування, та у період приблизно з 23.06.2018р - 27.06.2018 р відповідач зібрав свої речі та залишив дитину із діагнозом запалення легенів з абсцесом з позивачем у лікарні, свої дії пояснив терміновою необхідністю у поїздці до родини поза межі України. Будь-яких зав`язків із родиною не підтримує, допомогу у вихованні дитини не проявляє, в т.ч. фінансової допомоги. Після військового вторгнення російської федерації, тобто з 24.02.2022 відповідач не вийшов на зв`язок, не з`ясував чи не потрібна допомога дитині, чи все добре у дитини, чи не є небезпечним перебування дитини в Україні та необхідним її вивезення за межі держави у більш безпечну державу. Тобто відповідач взагалі не інтересується ані дитиною, ані її життям та добробутом починаючи з літка 2018 р, що в свою чергу підтверджує правильність наміру позивача у остаточному розірванні шлюбних відносин. Отже, фактично відповідач зник, залишивши позивача у безпорадному стані одну з дитиною, без надання будь-яких пояснень та без коштів на існування, оскільки остання перебувала у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку. На даний час сторони разом не проживають, шлюб існує лише формально документально, продовження сімейних відносин є неможливим, в т.ч. у зв`язку із забезпеченням інтересів дитини та недопущення її психічного травмування. У відповідності до ст.\~110\~Сімейного Кодексу\~України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст.\~111\~СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ч. 2 ст.\~112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.\~82\~ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.. Приймаючи до уваги, що шлюбні відносини між подружжям припинились, відсутні будь-які взаємні сімейні права та обов`язки, фактично шлюб має лише формальний характер. Збереження сім`ї неможливо, суд вважає можливим шлюб між ними розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved