Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право власності на 1\\2 частину будівельних матеріалів, що придбані [PERSON] за час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, стягнути з нього на її користь грошову компенсацію вартості цієї частини будівельних матеріалів у розмірі 1 098 278,67 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 29.05.1983 по 25.04.2018 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі відповідачем за спільні кошти подружжя у 2011 та 2012 роках придбано комплектуючі для дерев?яних збірних будинків, як будівельні матеріали на суму 80 994,00 (вісімдесят тисяч дев?ятсот дев?яносто чотири) долари США, що підтверджується рахунками-фактурами від 22.06.2011, 17.08.2011, 16.01.2012. Ці будівельні матеріали придбавалися у Російській Федерації у ФОП [PERSON] ( [ADDRESS] ), ввезено їх на територію України на ім?я відповідача, що підтверджується митними деклараціями. В цей час місцезнаходження цих будівельних матеріалів позивачці невідоме, що обмежує її право на володіння і користування майном. Між нею та [PERSON] було досягнуто усної домовленості щодо повернення їй компенсації половини вартості цих будівельних матеріалів, якої відповідач не виконав і про порушення свого права вона дізналась після ухвалення Київським апеляційним судом постанови від 26.10.2020 у справі за ун.№756/1955/18. Провадження у цій справі було відкрито ухвалою від 10.08.2021. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на пропуск строку позовної давності, який слід рахувати з моменту розірвання шлюбу. Крім того зазначив, що [PERSON] дійсно здійснював купівлю будівельних матеріалів у 2011-2012 рр., а саме комплект дерев`яного збірного будинку з оциліндрованої колоди в рамках договірних відносин між приватним підприємством «ТІРУС» та [PERSON] , за якими ПП «ТІРУС» зобов`язувався поставити замовнику вищевказані будівельні матеріали та здійснити будівельні роботи, а саме спроектувати та збудувати для останньої житлові дерев`яні будинки. [PERSON] на час ввезення на територію України цих матеріалів та і в цей час є учасником і директором ПП «ТІРУС». Отже, ці будівельні матеріали не були придбані за спільні кошти подружжя, належать не [PERSON] , а іншій особі. У відповіді на відзив представник позивача наголошував на обґрунтованості позовних вимог, зазначив, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки про порушення свого права вона дізналась 26.10.2020 після ухвалення постанови Київським апеляційним судом у справі про поділ майна подружжя (756/10955/18), до цього між нею та [PERSON] існувала усна домовленість про компенсацію половини вартості будівельних матеріалів, придбаних у 2011-2012 роках. Вказує на те, що доказів існування договірних зобов`язань ПП «Тірус» і [PERSON] матеріали справи не містять, документи, на підставі яких ввезено на територію України спірні будівельні матеріали (рахунки-фактури, митні декларації) оформлені на ім`я відповідача, а не на приватне підприємство чи [PERSON] . Надані суду копії проекту житлових будинків датовані 2008 роком, а не часом закупки будівельних матеріалів. В судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність вимог та пропуск строку позовної давності. Заслухавши учасників справи, показання свідка [PERSON] , дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.05.1983 до 25.04.2018 року. За час перебування у шлюбі відповідачем у 2011 та 2012 роках придбано комплектуючі для дерев`яних збірних будинків, к будівельні матеріали на суму 80 994 доларів США. Факт придбання Відповідачем будівельних матеріалів підтверджується Рахунком- фактурою №78 від 22.06.2011 на суму 21 904 долари США, рахунком-фактурою №112 від 17.08.2011 на суму 40 354 долари США.ю рахунком-фактурою №2 від 16.01.2012 на суму 18 736 доларів США. Ці будівельні матеріали придбавалися у Російській Федерації у ФОП [PERSON] , ввезення їх на територію України на ім?я відповідача, підтверджується митними деклараціями: від 24 червня 2011 року перевізник ФОП [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ); від 30 серпня 2011 року перевізник ФОП [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ); від 30 серпня 2011 року перевізник ФОП [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ); від 30 серпня 2011 року перевізник ФОП [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ); від 30 серпня 2011 року перевізник ФОП [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ); від 17 січня 2012 року перевізник ФОП [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ); від 17 січня 2012 року перевізник ФОПІ [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ). Ці обставини визнаються стороною відповідача, а тому не підлягають доказуванню в силу положень ст.82 ЦПК України. Главою 8 СК України містить положення щодо права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Порядок поділу майна врегульовано ст.71 СК України, згідно ч.1 якої, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно ч.4,5 цієї ж статті, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Таким чином, законодавець визначає два способи поділу спільного сумісного майна, зокрема, поділ в натурі та присудження грошової компенсації замість частки у спільному майні. Отже, законодавцем виключається можливість стягнення частини грошових коштів, що виплачені на придбання майна без визначення частки особи в даному майні чи стягнення грошової компенсації, що відповідає розміру вказаної частки на момент розгляду справи. Крім того, судом при розгляді справи не встановлено місцезнаходження придбаних відповідачем будівельних матеріалів на момент вирішення справи або те, що саме з них збудоване будь-який об`єкт, який може бути предметом поділу між колишнім подружжям [PERSON] . Відповідач посилається на те, що за їх рахунок збудовано будинки для замовника [PERSON] в [ADDRESS]. На обгрунтування своїх доводів посилається на наявні проекти житлових будинків (а.с.110-148), а також електронними доказами - листуванням з замовником. Електронні докази були оглянуті в судовому засіданні за їх місцезнаходженням, безпосередньо з електронної пошти відповідача [PERSON] . З електронного листування вбачається, що 17.04.2011 [PERSON] переслав [PERSON] лист від ПП [PERSON] з зазначенням рахунку для переказу коштів, 15.07.2011 [PERSON] надіслав [PERSON] орієнтовний розрахунок по витратам за липень-серпень, в якому повідомлено, що через митницю буде переміщено 4 машини, 30.01.2012 між тими ж особами наявний лист про витрати на митницю. 17.10.2011, 04.02.2011, 11.04.2011, 07.02.2011 [PERSON] надсилались [PERSON] електронні листи з фотографіями та проектом будинків. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що ці листи стосувались будинків, замовником яких була [PERSON] . Крім того, наявне листування з ПП [PERSON] щодо надіслання проекту будинку (01.02.2011), перелік дерева (07.02.2011), вимоги про перерахунок суми за дерево діаметром 26 за бажанням замовника і підтвердження замовлення, в якому висловлено прохання зсування можливості оплати через офшор (14.01.2011). При цьому суд звертає увагу на те, згідно митної декларації від 30.08.2011, ввезено на територію України комплект дерев`яного збірного будинку «Лісники» (частина), а саме колода діаметром 260 мм у кількості 249 штук, також 30.08.2011 ввезено комплект дерев`яного збірного будинку «Лісники» - колода діаметром 260 мм у кількості 33 штуки, і знову 30.08.2011 комплект дерев`яного збірного будинку «Лісники» колода діаметром 260 мм у кількості 204 штуки і також 30.08.2011 комплект дерев`яного збірного будинку «Лісники» колода діаметром 260 мм у кількості 167 штук. Представники позивача, вважають, що надані стороною відповідача докази не підтверджують факту укладання між ним, чи очолюваним ним ПП «Тірус» договору на будівництво з [PERSON] , оскільки самого договору не надано. Суд не погоджується з цими твердженнями сторони позивача з урахуванням того, що місцезнаходження спірних будівельних матеріалів, їх використання у будівництві будь-якого майна, можливість їх ідентифікації (за виключенням діаметру колоди) на момент розгляду справи доказами стороною позивача не визначено, а вимоги обґрунтовані лише самим фактом ввезення на митну територію України майна під час перебування у шлюбі. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК 2004 року). Згідно з положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, згідно з ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На думку суду, відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом. Велика палата ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц у п.91 дійшла висновку про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду від 2.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18 (п.41). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. п.43 постанови КГС від 23.10.2019 у справі №917/1307/18)». Таким чином, сторона позивача у справі посилається на презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке придбане одним з них під час перебування у шлюбі, а сторона відповідача посилається на те, що кошти, витрачені на придбання майна не належали подружжю, майно, яке придбане за них було використано не в інтересах сім`ї, що виключає можливість зарахування цього майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. При цьому, стороною позивача у будь-який процесуально допустимий спосіб не спростовано заперечень відповідача, поданих на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя і не надано більш переконливих доказів щодо правового режиму цього майна. Саме лише посилання на відсутність письмового договору між [PERSON] та/або ПП «Тірус» з [PERSON] не спростовують наданих стороною відповідача доказів, які в сукупності узгоджуються між собою і надають змогу суду ствердити те, що придбані у 2011-2012 роках [PERSON] будівельні матеріали не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. З цих підстав суд вважає правильним у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити.

Outcome: dismissed