Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

09 червня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідачки на його користь три проценти річних за період з 03 червня 2021 року по 07 червня 2023 року у розмірі 1227 доларів США, та передбачену сторонами в договорі неустойку за період з 07 червня 2022 року по 07 червня 2023 року у розмірі 127750 грн, а також судові витрати у загальному розмірі 4286 грн, які складаються з: 1726 грн - судовий збір, 2560 грн - витрати на правничу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 15 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В. А. за реєстр. № 1909, за умовами якого відповідачка отримала позику у розмірі 22100 доларів США, які зобов`язалась повернути у порядку та строки, визначені у договорі, але не пізніше 15 травня 2012 року. У забезпечення умов виконання відповідачкою зобов`язань за вказаним договором 15 травня 2009 року між [PERSON] та відповідачкою укладений іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого іпотекодержатель у разі невиконання відповідачкою зобов`язань за договором позики від 15 травня 2009 року має право звернути стягнення на заставлене в іпотеку майно - квартиру [ADDRESS] у рахунок своїх вимог до боржника. Відповідач свої зобов`язання за договором позики від 15 травня 2009 року не виконала у повному обсязі, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 06 листопада 2013 року Київський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, залишене без змін апеляційний судом Харківської області, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 15 травня 2019 року в розмірі 342873 грн 60 коп., судовий збір в розмірі 3219 грн. Відповідач вказане рішення суду не виконала, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду. 29 травня 2014 року заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова позовні вимоги [PERSON] задоволені та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування неповернутою частиною позичених коштів і три проценти річних за період з 21 вересня 2012 року по 12 листопада 2013 року у сумі еквівалентній 2407 доларів США, що складає 28185 грн 41 коп., неустойку за прострочення виконання зобов`язань за договором позики в період з 12 листопада 2012 року по 12 листопада 2013 року у розмірі 127750 грн, а також було вирішено питання про судові витрати. Вказав, що вищезазначені судові рішення відповідач не виконала. У подальшому між [PERSON] та позивачем укладений договір про відступлення права вимоги (цесії), який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Анохіною В. М. за реєстровим № 873, за умовами якого первісний кредитор відступив позивачу право вимоги за укладеними з відповідачем договором від 15 травня 2009 року та похідним від нього іпотечним договором. 24 червня 2016 року засобами поштового зв`язку на адресу відповідачки направлено повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики та про відступлення вимоги за іпотечним договором, яке було отримано відповідачкою 08 липня 2016 року. Зазначив, що відповідачка, будучи належним чином повідомленою про те, що первісний кредитор відступив свої права новому кредитору -позивачу по справі, проте заборгованість за вищевказаним договором позики так і не повернула. Неповернута сума боргу складає 20350 доларів США, у зв`язку з чим позивач в позасудовому порядку на підставі п. 2 Іпотечного договору здійснив перереєстрацію предмета іпотеки на власне ім`я та 20 жовтня 2016 року набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Постановою Верховного суду від 07 квітня 2021 року позов [PERSON] задоволено та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32001184 від 24 жовтня 2016 року 10626614 приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О. В. про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за позивачем. Позивач не набув право власності на заставлену в іпотеку квартиру, а отже не задовольнив свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. З урахуванням того, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2013 року так і не було виконано, позивач 03 червня 2021 року звернувся до суду та 09 лютого 2022 року рішенням Київського районного суду м. Харкова стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] три відсотки річних на прострочену суму боргу за період з 03 червня 2018 року по 03 червня 2021 року в розмірі 45356 грн 20 коп. З огляду на те, що на теперішній час рішення суду відповідачка не виконує, позивач вважає, що його права як кредитора порушені, а відтак у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення в порядку ст. 625 ЦК України. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2023 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив проводити судове засідання за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач двічі у судове засідання не з`явилась про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Оскільки сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Відповідно до ухвали суду від 21 червня 2023 року, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що 15 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. за реєстровим №1909. Відповідно до п. 1 договору позикодавець передав у власність позичальника валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 22 100,00 доларів США, які позичальник зобов`язалася повертати частинами (з розстроченням) із кінцевим терміном повернення 15 травня 2012 року. 15 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір про задоволення вимог іпотекодежателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. Положеннями п. 1 договору встановлено, що вказаний договір укладений як засіб забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у [PERSON] за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. 15 травня 2009 року за р. №1909, з обумовленим в договорі позики розміром боргу 22100 доларів США, у порядку та строки, встановлені договором. 17 червня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя), посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. 15 травня 2009 року за реєстровим № 1911 За умовами вказаного договору [PERSON] набув право вимоги за укладеними між [PERSON] та [PERSON] договором позики від 15 вересня 2009 рок та договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 15 вересня 2009 року. 24 червня 2016 року на адресу [PERSON] засобами поштового зв`язку було направлено повідомлення про відступлення вимоги за договором позики та про відступлення вимоги за іпотечним договором. Крім того, 15 серпня 2016 року на адресу [PERSON] засобами поштового зв`язку було направлено вимогу про усунення порушення виконання зобов`язань з повернення боргу за договором позики, з викладом їх стислого змісту та вимогою про їх виконання у тридцятиденний строк, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі її невиконання (на виконання вимог норми ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»), а також з Вимогою про добровільне звільнення предмета іпотеки. З Єдиного державного реєстру судових рішень слідує, що 06 листопада 2013 року рішенням Київського районного суду м. Харкова (залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року) позовні вимоги [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 15 травня 2009 року в розмірі 342873 грн 60 коп. та судовий збір в розмірі 3219 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. У рішенні суду встановлено, що загальний розмір основного боргу відповідача перед позивачем складається із суми доданків неповернутої суми позики в розмірі 20 350 доларів США Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Позивач посилається на те, що на час звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості в порядку ст. 625 ЦК України вищевказане рішення суду відповідачка не виконала, а тому у позивача виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦПК України, за увесь час прострочення в межах позовних вимог. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у зв`язку з невиконанням [PERSON] грошового зобов`язання, встановленого рішенням Київського районного суду м. Харкова, у неї утворилася заборгованість, зокрема: три проценти річних за період з 03 червня 2021 року по 07 червня 2023 року у розмірі 1227 доларів США, та передбачена сторонами в договорі неустойка за період з 07 червня 2022 року по 07 червня 2023 року у розмірі 127750 грн. Положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частина друга статті 11 ЦК України визначає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі. Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено обов`язковість виконання судових рішень, невиконання рішень суду тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Наявність судового рішення про стягнення заборгованості свідчить про настання строку виконання зобов`язання за тією вимогою, яку задоволено судом, та наявність обов`язку боржника сплатити відповідну заборгованість. Проте судове рішення про стягнення заборгованості не змінює змісту відповідного зобов`язання, оскільки характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, а додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання та безспірності боргу. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати. Положеннями ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. При обчисленні 3 % річних за основу береться прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18. З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. З ухваленням рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2013 року зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що зазначений вище договір позики розірваний, та оскільки рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2013 року відповідачка по справі належним чином не виконала, тому у позивача виникло право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Суд погоджується із запропонованим сторонню позивача розрахунком заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у частині стягнення трьох проценті річних за період з 03 червня 2021 року по 07 червня 2023 року у розмірі 1227 доларів США, та вважає вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, на переконання суду, вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки за період з 07 червня 2022 року по 07 червня 2023 року у розмірі 127750 грн є необґрунтованою з огляду на таке. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 зроблений висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Після розірвання кредитних договорів за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1048 ЦК України до правовідносин, які виникли після ухвалення рішення суду, яким припинено кредитні договори, не застосовуються. З аналізу викладеного слідує, що положення п. 5 Договору позики від 15 травня 2009 року застосовуються у період здійснення кредитування, тобто до спливу визначеного договором строку кредитування. Разом з тим з часу набрання рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2013 року законної сили, укладений між сторонами договір позики від 15 травня 2009 року вважаєть розірваним. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за період з 07 червня 2022 року по 07 червня 2023 року у розмірі 127750 грн, задоволенню не підлягають. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, нарахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦПК України - три проценти річних за період з 03 червня 2021 року по 07 червня 2023 року у розмірі 1227 доларів США. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач заявив вимогу про відшкодування судового збору в розмірі 1726 грн, сплаченого ним при подачі позову, оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності стягнення судового збору вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з [PERSON] у розмірі 448,81 грн. При визначенні розміру витрат за надану позивачу професійну правничу допомогу адвокатом суд виходить з такого. Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. При цьому у цивільно-процесуальному законодавстві визначені критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягає доказуванню в суді. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів(договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження або інший розрахунковий документ). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів. На виконання вказаних вимог, позивач надав суду такі документи: договір про надання правової допомоги № 01-06/06-23 від 06 червня 2023 року, калькуляція-розрахунок, що є додатком № 1 до договору № 01-06/06-23 про надання правової допомоги від 06 червня 2023 року, акт приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 07 червня 2023 року, платіжну інструкцію про сплату [PERSON] на розрахунковий рахунок [PERSON] грошових коштів у розмірі 2560 грн, призначення яких - гонорар адвоката згідно з договором правової допомоги № № 01-06/06-23 від 06 червня 2023 року. Відповідно до ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Відповідач не надав обґрунтованого заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу. Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи та документально підтверджених належними доказами понесених витрат, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2560 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial