Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

АТ «Альфа-Банк (нині АТ «СЕНС БАНК») 06.10.2022 звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 04.06.2007 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та [PERSON] укладено договір кредиту №431/147-ФО1, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 22 000 доларів США, а позичальник зобов`язалася його повернути, сплачувати проценти, неустойку та інші платежі, на умовах та в строк, передбачений договором. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між банком та [PERSON] 04.06.2007 укладено іпотечний договір, відповідно до якого [PERSON] передала банку в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Предмет іпотеки оцінено в 141 400 грн. Оскільки в порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим має заборгованість, яка станом на 28.09.2022 становить 53 078,17 доларів США, тому позивач просив в рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, визначивши спосіб реалізації вказаного вище нерухомого майна шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеної на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконачих дій, а також примусово виселити з предмету іпотеки іпотекодавця та її неповнолітню доньку [PERSON] . Представником відповідачки [PERSON] - адвокатом Перемот О.Г. подано відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, обгрунтовуючи тим, що статтею 4 іпотечного договору від 04.06.2007 сторони обумовили можливість як судового, так і позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Досудова вимога позивача про усунення порушень, яка додана до позову, відповідачці як іпотекодавцю, та [PERSON] як позичальнику, не була направлена, та відповідно ними не отримана, про що свідчать дані трекінгу Укрпошти. В той же час, реалізація права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізації ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. Таким чином позивачем не дотримано процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, що є однією з підстав для відмови в позові. Крім того, сума основного зобов`язання з відсотками за кредитним договором №431/147-ФО1 від 04.06.2007 була достроково стягнута з [PERSON] рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.10.2016 у справі №389/443/16-ц, однак отриманий позивачем виконавчий лист з невідомий причин не був пред`явлений до виконання і таким чином кредитор не вжив жодних заходів для виконання боржником своїх зобов`язань, а тому можна вважати, що вимоги до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасними та необґрунтованими. Також зазначила, що квартира, яка є предметом іпотеки, була набута [PERSON] у власність не за рахунок кредитних коштів, а за два роки до укладання договору іпотеки, тому виселення зареєстрованих та проживаючих у даній квартирі відповідачів є неможливим без надання їм іншого житлового приміщення, однак позивач такого питання у позові не порушує. Представником третьої особи [PERSON] - адвокатом Банах І.В. подані пояснення на позов, у яких зазначила, що [PERSON] , яка у зв`язку з одруженням змінила прізвище на [PERSON] , заперечує щодо розміру заборгованості за договором кредиту №431/147-ФО1 від 04.06.2007, на погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи наступним. Відповідно до п.6 додаткової угоди №1 від 25.11.2010 про внесення змін до вказаного договору кредиту, сторони домовилися, що в разі порушення позичальником строків сплати кредиту та процентів більш ніж на 30 календарних днів, кредитор має право дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, які позичальник зобов`язується достроково погасити протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення. Повідомлення банку про дострокове погашення кредиту [PERSON] отримала 02.04.2015. У зв`язку з його невиконанням 16.02.2016 банк звернувся до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості за вказаним договором кредиту. Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.10.2016 у справі №389/443/16-ц, яке набрало законної сили 08.11.2016, з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за договором кредиту №431/147-ФО1 від 04.06.2007 станом на 09.11.2015 у розмірі 847 024 грн. 11 коп. Разом з тим, у даному позові розмір заборгованості, в рахунок якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, становить 53 078,17 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 19 072 доларів США та заборгованості за відсотками у розмірі 34 006,17 доларів США. Оскільки у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, тому вважає, що заборгованість за кредитом, на погашення якої спрямовано звернення стягнення на предмет іпотеки, складає 847 024 грн. 11 коп, яка встановлена судовим рішенням у справі №389/443/16-ц, а не в розмірі, нарахованому банком. Представником позивача подано відповідь на відзив, у якому відхилила доводи, наведені представником відповідачки у відзиві та представником третьої особи у поясненнях, та зазначила, що Закон України «Про іпотеку» та умови іпотечного договору від 04.06.2007 передбачають право іпотекодержателя на власний розсуд звернути стягнення на предмет іпотеки або в порядку досудового врегулювання, або шляхом звернення до суду, тому обраний позивачем спосіб захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку не суперечить вимогам ст.39 Закон України «Про іпотеку» та умовам укладеного іпотечного договору. При цьому, положення вказаного Закону також не передбачають та не вимагають від іпотекодержателя перед зверненням до суду надсилати іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушень. Щодо судового рішення про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором представник позивача зазначає, що нею не заперечується наявність такого рішення, однак у його мотивувальній частині встановлено, що у боржника [PERSON] станом на 09.11.2015 виникла заборгованість в сумі 37 397, 92 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час розрахунку становило 847 024 грн. 11 коп. Вказане судове рішення на даний час залишається невиконаним. Кредитний договір укладений у іноземній валюті, додаткових угод про зміну валюти кредитування укладено не було, а тому зобов`язання повинні виконуватися у доларах США. Тому посилання представника третьої особи, що заборгованість складає лише 847 024 грн. 11 коп. не відповідають нормам чинного законодавства та правовим позиціям Верховного Суду. Представником третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Знам`янської міської ради подані пояснення на позов, у яких зазначила, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення неповнолітньої дитини призведуть до порушення майнового права дитини, для якої квартира є єдиним місцем проживання. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Також зазначила, що стосовно виселення відповідачки [PERSON] дійсно існують обмеження, встановлені ст.109 ЖК України, разом з тим виселення неповнолітньої [PERSON] з предмету іпотеки можливе з огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №361/4481/19, у зв`язку з порушенням іпотекодавцем умов іпотечного договору в частині передання в користування іпотечного житла іншим особам без повідомлення та дозволу банку шляхом реєстрації у ньому малолітньої особи після укладання договору. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Перемот О.Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. В судових дебатах представник відповідачки заявила про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом, оскільки початком перебігу позовної давності для позивача є дата від дня вручення 02.04.2015 позичальнику претензії про дострокове погашення боргу. Відповідачка [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє її законний представник [PERSON] (відповідачка), в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом опублікування оголошень на офіційному сайті суду, причини неявки суду не повідомлені. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Банах І.В. в дане судове засідання не з`явилася, однак подала суду заяву про його проведення без її участі, у якій просила врахувати надані нею письмові пояснення щодо позову та пояснення, надані в судовому засідання, що відбулося за часом раніше. Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Знам`янської міської ради - Тупало І.А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових поясненнях на позов. Заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та дослідивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.ч.1, 3 ст.1054 ЦК України). Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст.548 ЦК України). Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (абз.4 ст.1 Закону України «Про іпотеку) (далі Закон №898-IV). У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ч.1 ст.12 Закону №898-IV). Аналогічне правило передбачене у ч.2 ст.590 ЦК України. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону (ч.1 ст.33 Закону №898-IV). У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч.ч.1, 2 ст.35 Закону №898-IV). Судом встановлено, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк» (нині АТ «СЕНС БАНК»). Між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступники ПАТ «Укрсоцбанк», а в подальшому Акціонерне товариство «Альфа-банк»), та [PERSON] 04.06.2007 укладено договір кредиту №431/147-ФО1, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 22 000 доларів США зі сплатою 13% річних, з погашенням суми основної заборгованості згідно з графіком погашення, з кінцевим терміном повернення заборгованості 30.05.2022. На забезпечення виконання позичальником [PERSON] своїх зобов`язань за вказаним договором кредиту, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» як іпотекодержателем, та [PERSON] як іпотекодавцем, 04.06.2007 укладено іпотечний договір, за яким остання передала в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61,8 кв.м, житловою площею 38,7 кв.м. Надалі, 25.11.2010 між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту №431/147-ФО1 від 04.06.2007, відповідно до якої сторони підтвердили, що залишок заборгованості за кредитом станом на дату укладення цієї угоди складає 19 072 доларів США, залишок заборгованості за нарахованими процентами 2 026,12 доларів США. Сторони встановили нову процентну ставку за користування кредитним коштами в розмірі 15,77% річних, новий кінцевий термін повернення кредитної заборгованості - до 29.12.2027, а також новий графік погашення заборгованості. Пунктом 6 додаткової угоди сторони обумовили, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів та/або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 календарних днів, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник, в свою чергу, зобов`язується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення кредитора. У зв`язку з невиконанням зобов`язань позичальником [PERSON] щодо погашення суми кредиту, нарахованих відсотків та пені банком боржницці направлено вимогу про погашення суми заборгованості, яку [PERSON] отримала 02.04.2015, однак вимоги банку позичальником не були задоволені, заборгованість не погашена. Тому, 16.02.2016 ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості Заочним рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.10.2016 у справі №389/443/16-ц, яке набрало законної сили 08.11.2016, задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» та стягнуто з [PERSON] кредитну заборгованість за кредитним договором №431/147-ФО1 в сумі 847 024 грн. 11 коп. Вказаним рішенням встановлено, що заборгованість виникла станом на 09.11.2015, згідно з розрахунком становить 37 397 доларів США 92 центи, що в гривневому еквіваленті на час розрахунку становило 847 024 грн. 11 коп., і складається з суми заборгованості за кредитом 19 072 долари США, тобто 431 961 грн. 08 коп., суми заборгованості за відсотками 12 994 долари США 42 центи, тобто 294 310 грн. 25 коп., розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту 1 756 доларів США 83 центів, тобто 39 790 грн. 30 коп., розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків 3 574 доларів США 67 центів, тобто 80 962 грн. 48 коп. Даних про повне або часткове виконання зазначеного рішення суду боржником, матеріали справи не містять. Позичальник [PERSON] у зв`язку з державною реєстрацією шлюбу 26.01.2017 змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] та копію паспорта громадянина України № [NUMBER] . Як вбачається з іпотечного договору від 04.06.2007, квартира [ADDRESS] , та яка передана [PERSON] в іпотеку, належить останній на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Знам`янського міського нотаріального округу Кіровоградської області Поляковим О.О. 15.11.2005 за р.№1648, зареєстрованого у державному реєстрі правочинів цим же нотаріусом 15.11.2005 за №964427 та зареєстрованого Знам`янським МКП «Бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі 16.11.2005 за №2441/8 та у електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.11.2005 за №12217049. Відповідно до інформації виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області від 12.05.2020 відповідачки з 11.08.2016 зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . На адресу позичальника [PERSON] та іпотекодавця [PERSON] банком 05.08.2022 направлено вимогу про усунення порушень та про добровільне виселення, яка залишена без реагування. Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Знам`янської міської ради від 25.04.2023 орган опіки та піклування вважає, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлової квартири неповнолітньої дитини [PERSON] є неправомірними, оскільки призведуть до порушення майнового права дитини, для якої квартира є єдиним місцем проживання. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.4 ст.33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Отже позивач, як іпотекодержатель, на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із дотриманням норм законодавства та вимоги в частині звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст.39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст.38 Закону). Частина друга ст.36 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у ч.3 ст.36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. За змістом припису ч.2 ст.35 Закону, визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 22.06.2022 у справі №296/7213/15 зазначив про те, що недотримання правил про повідомлення боржника та іпотекодавця про заборгованість (ст.35 Закону України «Про іпотеку») перешкоджає зверненню стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, але не перешкоджає реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду. За наведених обставин, суд відхиляє доводи представника відповідачки в частині того, що позивачем не дотримано процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивач, як іпотекодержатель, на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, що не суперечить вимогам Закону України «Про іпотеку» та умовам укладеного іпотечного договору. Позичальник [PERSON] умови кредитного договору, забезпеченого іпотекою, належним чином не виконала, у зв`язку з чим у позивача відповідно до норм чинного законодавства та умов іпотечного договору виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, яким він і скористався. Відповідно до ст.41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. З аналізу встановлених судом обставин та наданих сторонами доказів вбачається, що позичальник [PERSON] порушила свої зобов`язання за кредитним договором, виконання якого забезпечене договором іпотеки від 04.06.2007, а тому суд дійшов висновку, що позивач як іпотекодержатель набув право звернути стягнення на передане відповідачкою в іпотеку майно шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження на підставі ст.33 Закону України «Про іпотеку». Звертаючись до суду з позовом АТ «Альфа-Банк» на підтвердження розміру кредитної заборгованості, в межах якої просило звернути стягнення на предмет іпотеки, надало розрахунок, відповідно до якого станом на 28.09.2022 позичальнику нарахована заборгованість в сумі 53 078,17 доларів США, з яких: сума заборгованості за кредитом 19 072 доларів США, сума заборгованості за відсотками 34 006,17 доларів США. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, зробила висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси заявника забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Матеріалами справи підтверджується, що ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», звернувшись 16.02.2016 до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості скористалося своїм правом на дострокове стягнення всієї суми заборгованості, яка станом на 09.11.2015 становила 37 397 доларів США 92 центи, що в гривневому еквіваленті на час розрахунку становило 847 024 грн. 11 коп., і складалася із суми заборгованості за кредитом 19 072 долари США, тобто 431 961 грн. 08 коп., суми заборгованості за відсотками 12 994 долари США 42 центи, тобто 294 310 грн. 25 коп., розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту 1 756 доларів США 83 центів, тобто 39 790 грн. 30 коп., розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків 3 574 доларів США 67 центів, тобто 80 962 грн. 48 коп. Наведене свідчить про те, що банк змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти після 09.11.2015. Суд вважає, що, пред`явивши позовну вимогу 16.02.2016 до позичальника [PERSON] про дострокове погашення заборгованості за кредитом, ПАТ «Укрсоцбанк», відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання. Позовні вимоги банку рішенням суду були задоволені повністю. Тому, з моменту пред`явлення вимоги про дострокове погашення всієї суми заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з позичальника процентів за користування кредитними коштами. З часу, коли основний (кредитний) договір припинив свою дію, іпотека згідно з іпотечним договором могла зберігатися виключно щодо невиконаного позичальником основного зобов`язання, а тому твердження банку про наявність боргу у вигляді нарахованих тіла кредиту та відсотків є необґрунтованими, оскільки дія кредитного договору припинилася, а банк міг лише застосувати своє право, передбачене ч.2 ст.625 ЦПК. Так, відповідно до положень абз.2 та 3 п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування, і отримання відсотків за кредитним договором. Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2018 №564/2199/15-ц зазначив, що згідно зі ст.611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Докази щодо пред`явлення позовних вимог з підстав вказаних у ст.625 ЦК України банком до позичальника. матеріали справи не містять. Пред`явивши позов про стягнення заборгованості, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому нарахування процентів після пред`явлення такого позову не відповідає вимогам закону. Отже, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №431/147-ФО1, укладеного 04.06.2007, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, однак лише в межах суми, визначеної в судовому рішенні від 25.10.2016, яке набрало законної сили і є підтвердженням розміру заборгованості. При цьому суд звертає увагу, що зазначеним судовим рішенням встановлено, що позивач (ПАТ «Укрсоцбанк»), звернувшись до суду з позовом, просив суд стягнути з відповідачки кредитну заборгованість у гривневому еквіваленті в сумі 847 024 грн. 11 коп. Тому суд врахував положення ст.11 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених вимог та встановив відсутність підстав для стягнення заборгованості в іноземній валюті з визначенням грошового еквіваленту в гривнях станом на дату ухвалення цього рішення та стягнув борг саме у заявленому розмірі, оскільки не міг вийти за межі заявлених вимог, хоча і при перерахунку суми боргу в гривневий еквівалент станом на дату ухвалення рішення розмір заборгованості в національній валюті перевищує розмір заявлених вимог. Таким чином, при пред`явлені позову ПАТ «Укрсоцбанк» скористався наданими йому правами та самостійно змінило валюту зобов`язання з долара США на гривню. Заборгованість, яка визначена позивачем в гривнях, і була стягнута рішенням суду. Тому, у контексті зазначеного та з урахуванням фактичних обставин, встановлених у цій справі, суд дійшов висновку про порушення прав позивача та наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, належний відповідачці, у обраний позивачем спосіб. Разом з тим, в судових дебатах, представник відповідачки просила застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності, оскільки початком перебігу позовної давності для позивача є дата від дня вручення 02.04.2015 позичальнику претензії про дострокове погашення боргу. Відповідно до ст.256 ЦК України строк позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). За змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. У даній справі суд дійшов висновку, що права позивача є порушеними та підлягають захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, розмір якої суд розраховує самостійно. Позовна давність відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Використовуючи своє право згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, шляхом пред`явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за договором до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов`язання. Цим банк як кредитор одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №2-3258/2008. Заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до ст.262 ЦК України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто після укладення первісним і новим кредиторами договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, для нового кредитора строки звернення до суду підлягають обчисленню так само, як і для первісного кредитора (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №523/10225/15-ц). Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. В даному випадку суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №755/13805/16-ц, відповідно до яких Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «необхідно розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (пункт 51). Пред`явлення позивачем у 2013 році позову до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором не перервало позовну давність за вимогою до відповідачки про звернення стягнення на предмет іпотеки, перебіг якої розпочався 20 травня 2010 року (тридцять перший день після отримання позичальником вимоги банку від 19 квітня 2010 року № 22-2/354469 про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором)». Як вбачається із заочного рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.10.2016 у справі №389/443/16-ц, яке набрало законної сили 08.11.2016, та не заперечувалося сторонами, ПАТ «Укрсоцбанк» направив позичальнику [PERSON] вимогу щодо термінової дострокової сплати заборгованості за кредитним договором №431/147-ФО1 від 04.06.2007, яку позичальник отримала 02.04.2015, а 16.02.2016 банк пред`явив позов про дострокове повернення кредиту. Тобто, направивши цю вимогу, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору і встановив новий строк його виконання, набувши право пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання забезпеченого іпотекою зобов`язання, а саме з 31 дня з дати одержання позичальником повідомлення банку про дострокове погашення кредиту (п.6 додаткової угоди №1 від 25.11.2010 про внесення змін до договору кредиту), тобто в період з травня 2015 року до травня 2018 року. Проте з цим позовом позивач звернувся 06.10.2022, більш ніж через 7 років, і таким чином звернення відбулося поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідачки. Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У постанові Верховного Суду від 18.08.2021 у справі №201/15310/16 зазначено, що «слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено». Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Разом з тим, спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. Отже, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абз.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №372/2185/17). Представник позивача вказувала на те, що строк позовної давності до 2021 року був зупинений на підставі Закону України №1304-VII від 03.06.2014 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Проте суд такі доводи представника позивача відхиляє, оскільки Закон №1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього. Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Відповідний висновок також сформульований у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі №6-482цс15, згідно з яким положення Закону №1304-VII не передбачають підстав для відмови у захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредитора; рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до та після прийняття Закону №1304-VII, залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого пунктом 3 цього. Також, як підставу зупинення перебігу строків позовної давності, суд не приймає до уваги введення на території України у березні 2020 року карантину та в лютому 2022 року воєнного стану, на чому наголошувала представник позивача, оскільки строк позовної давності закінчився ще у травні 2018 року. З огляду на викладене, у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що вимоги банку є обґрунтованими, оскільки докази виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором з боку позичальника відсутні, однак позивач пропустив строк позовної давності. Що стосується вимог позивача про виселення [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] з предмету іпотеки, то, враховуючи відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, вимоги позивача про виселення вказаних осіб з квартири, яка придбана іпотекодавцем не за кредитні кошти, суд вважає неправомірними та такими, що задоволенню не підягають. Вирішуючи питання про стягнення понесених відповідачкою [PERSON] витрат на правничу допомогу суд враховує, що відповідно до ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат. Судові витрати розподіляються між сторонами в порядку ст.141 ЦПК України. Згідно зі ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається з матеріалів справи, у поданому відзиві на позовну заяву представником відповідачки повідомлено про попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу відповідно до ст.134 ЦПК України. Також, 31.07.2023 представником відповідачки подано суду докази про понесення відповідачкою витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. Представником позивача подано суду клопотання в порядку ч.5 ст.137 ЦПК України, у якому просила відмовити у стягненні витрат на оплату правничої допомоги адвоката або максимально зменшити їх розмір, мотивуючи тим, що заявлені до відшкодування витрати є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг) та ціною позову. Судом встановлено, що в матеріалах справи наявні документи, які підтверджують понесені відповідачкою витрати на правничу допомогу, а саме: ордер серії ВА №1046351 від 30.01.2023 адвоката Перемот О.Г. на представництво інтересів відповідачки; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №123; угода про захист (представництво) та надання правничої допомоги від 27.02.2023; акт приймання виконаної роботи від 31.07.2023; квитанція №687734 серії ББАЮ від 14.03.2023 по сплату відповідачкою 10 000 грн. Судом враховується, що згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України). Дослідивши подані представником відповідачки докази та матеріали справи, суд вважає, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 10 000 грн., понесених відповідачкою, є документально підтвердженим, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг в суді та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Враховуючи відмову у задоволенні позову, з позивача на користь відповідачки необхідно стягнути понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи, що даним судовим рішенням позивачу відмовлено в позові, тому понесені ним судові витрати зі сплати судового збору необхідно віднести на його рахунок.

Outcome: approved