Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-25 00:00:00

21.05.2021 року [PERSON] , в інтересах якої діяла представник, адвокат Гаврилюк Тетяна Андріївна, звернулася до суду з цим позовом до [PERSON] , в якому просила Визнати удаваним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 18 липня 2013 року між [PERSON] , [INFO] , (померла [INFO] ), як дарувальницею, та [PERSON] , [INFO] , як обдаровуванню, та посвідчений Цихонею В.А., приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області, реєстровий номер 3690, вчиненим для приховання договору довічного утримання, та просила визнати за нею право власності на вищевказану квар-тиру. Свої вимоги мотивувала наступним. [INFO] в м. Первомайськ Миколаївської області, після тривалої хвороби померла донька [PERSON] . Ірина. Після її смерті залишилася донька, тобто онучка [PERSON] , [PERSON] , якій на момент смерті своєї матері було 14 років. У зв`язку з тим, що її мати померла, а батько був визнаний безвісно відсутнім, їй було надано статус дитини сироти, а в подальшому [PERSON] було встановлено опікунство (піклування) за своєю онукою, тому вона продовжувала проживати разом із бабусею. Слід зазначити, що окрім померлої, у [PERSON] також є донька [PERSON] , котра після одруження в 1991 році, виїхала на постійне місце проживання до [PERSON] . В 2012 році, у зв`язку з хворобою (астма) [PERSON] була вимушена продати свою квартиру [ADDRESS] та придбати квартиру [ADDRESS] поверхом нижче, яка знаходилась у тому ж самому під`їзді. [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Цихонею В.А., приватним нотаріусом Первомайського міськрайонного управління юстиції 09.02.2013 року, реєстровий номер 486, набула право власності на квартиру [ADDRESS] , (реєстрація права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підтверджується витягом з вказаного Реєстру від 09.02.2013 року, індексний номер 389703). У вищевказаній квартирі [PERSON] була зареєстрована та проживала на час звернення до суду з даним позовом, іншого житла не мала. 18.07.2013 року [PERSON] уклала з відповідачкою договір довічного утримання, оскільки була особою похилого віку, незадовільного стану здоров`я, потребувала постійної сторонньої допомоги. Крім того, окрім відповідачки не було інших осіб, які б могли надавати таку допомогу, тому [PERSON] сподівалась на те, що її онука буде піклуватися та доглядати за нею в старості, допомагати утримувати квартиру в належному стані і таке інше. Приблизно в 2017 році відповідачка вийшла заміж за громадянина Туреччини, після чого вона разом із чоловіком переїхали до м. Первомайськ Миколаївської області, та зареєстрували своє місце проживання у вищевказаній квартирі. Слід зазначити, що їх місце проживання було зареєстровано у період з 16.03.2017 року по 09.10.2018 року. В квітні 2019 року в м. Ірпінь Київської області, відповідачка народила сина. Після чого, влітку того ж року [PERSON] поїхала допомагати своїй онучці по догляду за своїм правнуком. На початку 2020 року [PERSON] отримала травму під час падіння на слизькій поверхні, а саме закритий перелом шийки стегнової кістки, та 03 січня 2020 року у медичному центрі «СантаЛен» їй було накладено деротаційний чобіток (велику гіпсову лонгету) та призначено амбулаторне лікування. В серпні 2020 року [PERSON] зв`язалась зі своєю донькою, і попросила забрати її та перевезти до м. Первомайськ, але у зв`язку з карантинними обмеженнями, які діяли на той час у зв`язку з поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, це вийшло зробити пізніше, після відбування двох тижневої самоізоляції. Але по приїзду в м. Ірпінь, донька [PERSON] так і не змогла зустрітися з нею, тому була вимушена звернутися із відповідною заявою до поліції, копію якої вона надіслала чоловікові відповідачки. Після цих подій відповідачка разом із чоловіком перевезли [PERSON] до м. Первомайська, Миколаївської області, та фактично залишили напризволяще, залишивши її одною в квартирі без засобів забезпечення життєдіяльності. Деякий час їй допомагали сусіди, а пізніше, протягом трьох наступних місяців за [PERSON] піклувалася її донька. Слід зазначити, що весь цей час відповідачка жодного разу не зателефонувала, та ніяк не цікавилася станом здоров`я [PERSON] , не надавала фінансової допомоги на існування та лікування, а також на допомогу по оплаті за комунальні платежі. Крім того, відповідно до медичного висновку, [PERSON] мала високий ступінь втрати здоров`я внаслідок прогресуючого захворювання на останніх стадіях перебігу, що не піддається лікуванню, спрямованому на одужання, та спричиняє нездатність до самообслуговування і потребує надання соціальної послуги паліативного догляду. На час звернення до суду про [PERSON] піклувалася лише її донька [PERSON] , підтримувала її матеріально, відповідачка на зв`язок не виходила, та не цікавилася про стан здоров`я своєї бабусі, незважаючи на її похилий вік. Також, під час приведення документів на квартиру у відповідність з`ясувалось, що в липні 2013 року між [PERSON] та Відповідачкою було фактично укладено договір дарування замість договору довічного утримання. Необхідно зазначити, що [PERSON] не мала волевиявлення на безоплатну передачу належного їй нерухомого майна відповідачці, оскільки іншого житла вона не мала. Під час укладення та нотаріального посвідчення договору [PERSON] неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Отже, з усього вищенаведеного можна зробити висновок, що договір дарування квартири від 18 липня 2013 року, укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, на який фактично розраховувала [PERSON] , є недійсним правочином, тобто цей договір фактично був укладений в супереч волі [PERSON] , оскільки вона помилялася, щодо обставин, які мають істотне значення, а тому догорів дарування має ознаки недійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та зясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Такі висновки викладені в Правовій позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду згідно з Постановою від 11.04.2018 року у справі № 707/1541/16-ц., провадження № 61-7118св18. Право [PERSON] підлягає захисту судом на підставі ст. 16 ЦК України шляхом визнання правочину недійсним. [INFO] [PERSON] померла. Судом було замінено позивач на її правонаступника доньку [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті матері та звернулася до суду про вступ у справу. Відповідачка до суду не з`являлася. Неодноразово повідомлялася судом про час та місце розгляду справи. Відповідач була обізнана про існування судового провадження та навіть уклала угоду з представником адвокатом Друкер О.В. Проте відзиву по справі відповідач до суду не направляла. Після того, як [PERSON] померла від представника відповідача до суду надходила заява про закриття провадження у справі, так як на переконання адвоката дані правовідносини не передбачають правонаступництва. Суд вважає, що дані правовідносини передбачають правонаступництво, так як стосуються нерухомого майна, що є може бути об`єктом спадщини, і тому суд залучив до участі у справі в якості позивача доньку померлої, яка звернулася з відповідною заявою. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що 18 липня 2013 року [PERSON] подарувала належну їй квартиру за [ADDRESS] своїй онуці [PERSON] . З доданих до позову документів вбачається, що фактичної передачі квартири у володіння відповідача не було, оскільки [PERSON] до своєї смерті продовжувала проиживати у цій квартирі, а відповідач в свою чергу не проживає навіть у місті Первомайську Миколаївської області. [PERSON] на момент укладення договору дарування вже була особою похилого віку (1939 року народження). Суд приймає до уваги, що [PERSON] звернулась до суду самостійно, тобто незадовго до смерті, перебуваючи в тяжкому стані здоров`я ( [PERSON] отримала у 2020 році закритий перелом шийки стегнової кістки), потребувала постійного догляду і перебувала у м. Первомайську, де її доглядала донька [PERSON] , а онука участі у догляді не приймала, про що [PERSON] зазначала у позові. Суд вважає, що це звернення свідчить про те, що [PERSON] дійсно не мала наміру дарувати квартиру відповідачці, а насправді вважала, що передає квартиру на умовах довічного утримання. Суд також вважає, що відповідач мала можливість оспорити твердження викладені у позові, проте не зробила цього і не надала суду жодних доказів на спростування доводів позову. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності пра-вочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий пра-вочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено судам, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання пра-вочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Стаття 81 ЦПК України покладає на сторін обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України. Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ ок-ремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом. [PERSON] посилалася на наявність помилки під час укладення оспорюваного правочину, а саме про інше розуміння правової природи правочину, ніж договір дарування. При цьому вирішальним у сприйнятті змісту укладеного правочину вона визначає, що мала намір подару-вати належну їй квартиру онучці за умови, що вона буде поруч з нею, допомогати їй, оскільки вона є похилого віку. Вона розраховувала та розуміла, що її онука здійснюватиме за нею догляд і саме з цією метою була згодна подарувати їй квартиру, тобто фактично мала на увазі договір довічного утримання, оскільки ця квартира є єдиним для неї житлом і реально позбувшись квартири не буде мати місця проживання. Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних об-ставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного до-казу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає, що вказане підтверджує, що [PERSON] при підписанні договору дарування, помилялась щодо фактичних обставин цього правочину. Підписання договору дарування, зокрема його положень щодо розуміння значення і умов цього правочину та його правових наслідків, не є беззаперечним доказом дійсного розуміння нею значення і сприйняття нею умов цього правочину, оскільки дослідженими судом доказами доведено, що її волевиявлення не було направлене на позбавлення себе свого єдиного житла, за відсутності правових підстав отримувати матеріальну та фізичну допомогу від онуки. Отже, волевиявлення позивача було сформоване на необ`єктивному сприйнятті нею обставин правочину, і через свій вік, вона припустилась помилки щодо істотних умов і обставин цього правочину і не може отримувати довічно допомогу, якої за станом здоров`я потребує і на яку розраховувала від онуки - відповідача по справі. У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його ха-рактеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Суд вирішує позов в межах заявлених вимог, а тому вважає, що слід, як зазначено у позові, Визнати удаваним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 18 липня 2013 року між [PERSON] , [INFO] , (померла [INFO] ), як дарувальницею, та [PERSON] , [INFO] , як обдаровуванню, та посвідчений Цихонею В.А., приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області, реєстровий номер 3690, вчиненим для приховання договору довічного утримання. Щодо вимоги про визнання права власності на квартиру за [PERSON] , то в цій частині у задоволенні позову слід відмовити, через те, що на час прийняття рішення [PERSON] померла, а тому не може мати прав та обов`язків. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial