Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що між нею та відповідачем 18 вересня 2010 року було зареєстровано шлюб. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу 29 листопада 2016 року сторонами було придбано обєкт інвестування, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею відповідно до проєкту 84.23 кв.м. Зазначена квартира, як обєкт інвестування, придбана шляхом участі у фонді фінансування будівництва (далі ФФБ) виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» з метою отримання у власність обєкта інвестування на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва №78465 від 29 листопада 2016 року, укладеного на імя відповідача [PERSON] . 13 липня 2017 року після укладання вищевказаного договору та повної оплати коштів на імя відповідача видано свідоцтво №256241 про участь у ФФБ виду А «Патріотика» за програмою «Будеволюція" (договір 78465 від 29 листопада 2016 року) із зазначенням обєкту інвестування та суми внесених коштів, яка становить 1 160 911 грн 97 коп. (п. 3 договору про участь у ФФБ №78465). У період з 29 листопада 2016 року по 13 червня 2017 року сторонами внесено спільні сумісні грошові кошти у розмірі 1\~183 396 грн 50 коп. за договором №78465 від 29 листопада 2016 року про участь у ФФБ, що підтверджується відповідними квитанціями №13 від 29 листопада 2016 року, №18 від 09 грудня 2016 року, №8 від 15 липня 2017 року та №33 від 13 липня 2017 року. Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 19\~грудня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Звертала увагу на те, що згодом вона (позивач) дізналася про те, що за час перебування у шлюбі, 07 червня 2018 року, відповідач [PERSON] на підставі договору про проведення розрахунків уступив належне йому за договором №78465 право про участь у ФФБ від 29\~листопада 2016 на отримання у власність обєкту інвестування, за що отримав кошти у розмірі 1 307 000 грн. Отже, на думку позивача, відповідач розпорядився спільним сумісним майном подружжя без відома позивача та без її дозволу, а саме здійснив продаж обєкту інвестування, який було придбано за спільні сумісні кошти подружжя. 13 червня 2018 року за отримані від продажу спільного сумісного майна кошти відповідачем придбано майнові права на квартиру [ADDRESS] , на підставі додаткової угоди до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] , укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЬЯНС НОВОБУД» та [PERSON] 12 березня 2019 року після завершення будівництва за відповідачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності №30704788. Зауважувала,\~що доказами\~придбання за\~спільні сумісні\~кошти вищезазначеної\~квартири [ADDRESS] \~є наступні обставини: 08 грудня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу квартири нею (позивачем) продано належну на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] ; 28 грудня 2012 року сторонами придбано квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, що належала сторонам по частині за кожним; 29 листопада 2016 року сторонами на підставі договору купівлі-продажу продано квартиру [ADDRESS] , за 1 012 500 грн і в цей же день сторонами внесено частину коштів у розмірі 567\~091 грн 12 коп. в обєкт інвестування, а саме квартиру [ADDRESS] . Посилаючись на викладене, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просила суд: визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,9 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м., спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу №1240, укладений 26\~квітня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Грищенко Вікторією Вікторівною; поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на частину квартиру [ADDRESS] , загальною площею 39,9 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. Ухвалою Броварського\~міськрайонного суду\~Київської області\~від 02\~лютого\~2022\~року залучено в якості співвідповідача [PERSON] до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Бордунова Н.О. позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні позовній заяві, просили про задоволення позову в повному обсязі. У судовому\~засіданні відповідач\~ [PERSON] \~та його\~представник \~адвокат Трепетьон\~В.В.\~позов не\~визнали,\~просили суд\~у задоволенні\~позовних вимог\~відмовити.\~У відзиві\~на позовну\~заяву представник\~відповідача вказував\~на те,\~що 18\~вересня 2010\~року між\~сторонами було\~зареєстровано шлюб.\~Від спільного\~подружнього життя\~сторони мають\~неповнолітню дочку\~ [PERSON] ,\~ [INFO] . Рішенням Баришівського\~районного суду\~Київської області\~від 19\~грудня 2018\~року шлюб\~між сторонами\~розірвано. 16\~червня 2021\~року Київський\~апеляційний суд\~прийняв постанову\~про стягнення\~аліментів із\~відповідача [PERSON] \~на утримання\~неповнолітньої дитини\~ [PERSON] ,\~ [INFO] . За час перебування у шлюбі відповідачем укладено договір №78465 від 29 листопада 2016 року про участь у Фонді фінансування будівництва, згідно з умовами якого сплачено внески у сумі 1 183 396 грн 50 коп. з метою отримання у власність житла об`єкта інвестування квартири [ADDRESS] . У подальшому, 07\~червня 2018 року на підставі договору про проведення розрахунків за договором №78465 від 29 листопада 2016 року [PERSON] укладено договір про уступку права про участь у ФФБ на отримання у власність обєкта інвестування, вартість уступки встановлена в розмірі 1 307\~000 грн 00 коп. Наголошував на тому, що під час укладання такого договору уступки позивач [PERSON] була присутня та отримала від покупця право на обєкт інвестування\~ 1/2\~частину коштів,\~що може\~бути підтверджено\~показами такого\~покупця,\~який і\~передавав їй\~кошти.\~Відтак,\~на думку\~представника відповідача,\~позивач вводить\~суд в\~оману,\~зазначаючи,\~що їй\~не було\~відомо про\~укладення договору\~про уступку\~права вимоги\~за договором\~про участь\~у ФФБ.\~Разом з\~цим,\~вважає необґрунтованими\~та незаконними\~твердження позивача\~про те,\~що сплачені\~кошти за\~договором про купівлю\~майнових прав\~на квартиру\~ [ADDRESS] ,\~є об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя, оскільки вказане спростовується тим, що з початку 2018 року сторони фактично припинили свої шлюбні відносини, а тому відповідач сплатив кошти за вказаним договором за належні йому особисто кошти та за кошти, які він позичив, що підтверджується розписками від 05 березня 2019 року та від 07 березня 2019 року. У судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є батьком [PERSON] , яка є покупцем майнових прав за договором про уступку права про участь у ФФБ від 07 червня 2018 року. Зазначав, у 2018 році після продажу квартири він разом із сином та дочкою обирали квартиру для придбання, вирішили купити трикімнатну квартиру. На початку літа під час зустрічі із позивачем та відповідачем вони запитали, чому ця квартира продається, на що отримали відповідь, що власники квартири будуть розлучатися. Вказував на те, що грошові кошти за квартиру передав позивачу у руки, а позивач, у свою чергу, передала документи на квартиру. У судове засідання [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно із приписами ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України). Згідно із ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, в тому числі є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)\~майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В порядку ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно із ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як роз`яснено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 25 вказаної постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 також роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин (п. 30 вказаної постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11). Аналогічна правова позиція викладена в судовій практиці Верховного Суду, зокрема, в постанові від 20.01.2023 року по справі №337/4714/20. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 18 вересня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Баришівського районного управління юстиції Київської області, за актовим записом №102. Від спільного подружнього життя сторони мають малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 19\~грудня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі 29 листопада 2016 року між ПАТ АКБ «АРКАДА» («Управитель») та [PERSON] («Довіритель») укладено договір №78465 про участь у Фонді фінансування будівництва. Відповідно до п. 1 вищевказаного договору довіритель на підставі повного визнання ним Правил фонду фінансування будівництва «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція», що затверджені рішенням Правління ПАТ АКБ «АРКАДА», надає свою згоду на участь у фонді фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ\~«Будеволюція». Відповідно до свідоцтва про участь у ФФБ виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» по об`єкту інвестування квартирі [ADDRESS] , загальною площею 84,23 кв.м, [PERSON] сплатив кошти на загальну суму 1\~160\~911 грн 97 коп. Факт внесення грошових коштів відповідачем [PERSON] у розмірі 1\~183\~396 грн 50 коп. підтверджується відповідними квитанціями від 29\~листопада 2016 року, від 09 грудня 2016 року, від 15 червня 2017 року, від 13 липня 2017 року (а.с. 33, 34). 07 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про переведення розрахунків. Згідно з п. 1.1. договору про переведення розрахунків [PERSON] зобов`язується уступити [PERSON] право вимоги, належне [PERSON] за договором №78465 про участь у ФФБ від 29 листопада 2016 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ АКБ «АРКАДА», а [PERSON] зобовязується здійснити розрахунок зі [PERSON] за відступлення права вимоги на умовах цього Договору. Відповідно до\~п.\~2.1.\~вищевказаного договору\~за відступлення\~ [PERSON] [PERSON] права вимоги [PERSON] сплачує [PERSON] 1\~307\~000 грн 00 коп. Під час укладання вищевказаного договору уступки позивач [PERSON] була присутня та отримала від покупця права на об`єкт інвестування 1/2 частину коштів, що підтверджено показами свідка [PERSON] , який був присутній під час укладання цього договору та передавав їй кошти. Відтак, безпідставним є посилання позивача про те, що вона дізналася про факт укладання договору про проведення розрахунків пізніше, а тому було порушено її права як співвласника майна. Необґрунтованим є також посилання позивача про те, що 13 червня 2018 року між ТОВ «АЛЬЯНС НОВОБУД» та [PERSON] укладено договір про купівлю майнових прав на спірну квартиру [ADDRESS] , за яким спірна квартира була придбана за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, отриманими за результатом укладання договору про переведення розрахунків від 07\~червня 2018 року. Вказане спростовується рішенням Баришівського районного суду Київської області від 19 грудня 2018 року, в якому зазначено, що з початку 2018 року [PERSON] та [PERSON] разом не проживають та спільного господарства не ведуть. Крім того, факт придбання спірного майна за особисті кошти підтверджується у тому числі і розписками від 05 березня 2019 року та від 07 березня 2019 року. 12 березня 2019 року за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності №30704788. 26 квітня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Грищенко В.В. за реєстровим номером 1240. У заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач вказувала на те, що укладання договору купівлі-продажу квартири від 26 квітня 2021 року вчинено без її згоди та без її участі як співвласника майна. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (частина 3 статті 203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених частиною 1 статті 215 ЦК України. Відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинам 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно із приписами ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З аналізу зазначених норм матеріального права вбачається, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. Постановою Верховного Суду від 07.12.2022 року у справі №335/9081/20 звернуто увагу, що у разі пред`явлення позову про визнання права власності у порядку поділу майна подружжя на неподільну річ, яка перебуває під арештом за зобов`язаннями відповідача, права й інтереси позивача мають захищатися шляхом виплати компенсації на його користь. Оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем, то належним способом захисту прав позивача у даній справі повинна бути вимога про виплату на її користь компенсації, а не визнання недійсним такого договору та визнання права власності на частину такого майна. Крім того, пунктом 14 Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1992 року №2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» надано роз`яснення, що оскільки на справи за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні поширюються загальні правила цивільно-процесуального законодавства, рішення в цих справах мають відповідати вимогам норм ЦПК. При задоволенні скарги на нотаріальні дії суд має їх скасувати, зазначивши, які саме нотаріальні дії, коли і ким вчинені, скасовуються. Суд не може в таких справах замість скасування нотаріальних дій визнавати недійсними посвідчені угоди. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (статті 50 Закону України «Про нотаріат»). У свою чергу, дії приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Грищенко В.В. під час посвідчення оспорюваного договіру купівлі-продажу від 26 квітня 2021 року не були оскаржені та скасованими, а тому відповідають вимогам чинного законодавства. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України). Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд вважає, що позивач не обґрунтувала належним чином наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Разом з цим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників. Аналіз матеріалів справи свідчить, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами до дати звернення до суду із позовом у даній справі (09 червня 2021 року) сплинуло більше трьох років, а тому, звернувшись у червні 2021 року із позовом про поділ спільного майна подружжя, позивач пропустила строк позовної давності. З огляду\~на те,\~що відповідач\~просив у\~відповідності до\~вимог статті\~267\~ЦК України\~застосувати строк\~позовної давності\~до вимог\~ [PERSON] \~до нього, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Outcome: dismissed