Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

У квітні 2023 року представник позивача [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Позовні вимоги представник позивача мотивував тим, що на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 26 жовтня 1977 року житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS] належав колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . На момент ліквідації колгоспних дворів у вказаному житловому будинку проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Кожен з проживаючих в будинку був членом колгоспного двору, а на день ліквідації колгоспних дворів став власником відповідної частки в колгоспному дворі. Однак, позивач уважає, що [PERSON] втратив право на частку в майні двору на підставі ст. 126 ЦК УРСР, оскільки більше трьох років підряд працював на поштампі в м. Києві, що підтверджується записами в трудовій книзі, тобто мав трудову професію. Увесь цей час він не брав участі своєю працею та коштами в господарстві колгоспного двору. На день ліквідації колгоспного двору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] стали власниками 1/3 частини будинку кожна. [INFO] померла [PERSON] . [PERSON] була дочкою померлої, а, отже, була спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом, спадщину вона прийняла, вступивши в управління і користування спадковим майном, оскільки проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняла в управління і користування особисті речі, документи померлої, доглядала за спадковим майном. [PERSON] юридично не оформила своїх спадкових прав після смерті [PERSON] , однак стала власником 2/3 частини вищевказаного будинку. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] . [PERSON] прийняла спадщину, подавши заяву про прийняття спадщини до Носівської державної нотаріальної контори. 07 березня 2023 року державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , що належав померлій [PERSON] . З прийняттям Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державну реєстрацію прав на нерухоме майно здійснює державний реєстратор, але відповідно до вищезазначеного Закону та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві спільної власності на нерухоме майно колгоспного двору і, відповідно, не може зареєструвати право власності на вищезазначений будинок. Отже, законом не передбачено можливості зареєструвати право власності за [PERSON] на 1/3 частини житлового будинку як за колишнім членом колгоспного двору. Саме тому представник позивача просив судовим рішенням визнати за [PERSON] : - право власності на 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , як за членом колишнього колгоспного двору; - право власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] . Ухвалою судді від 17 квітня 2023 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 12 червня 2023 року. Ухвалою суду від 12 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та представник позивача [PERSON] не з`явилися, але представник позивача [PERSON] подав до суду заяву, у якій указав, що позивач та представник позивача підтримують позовні вимоги в повному обсязі, просять їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутності (а. с. 77). Представник відповідача Носівської об`єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради в судове засідання не з`явилася, але до початку судового засідання подала до суду заяву, у якій указала, що зі змісту позовної заяви та ухвали суду про відкриття провадження Носівська ОТГ в особі Носівської міської ради у даних спірних правовідносинах є відповідачем. Крім того, позивач зазначає відповідачем [PERSON] , який на його думку, втратив право на частку в спадковому майні, однак жодним доказом дана обставина не підтверджується. Представник відповідача уважає, що Носівська міська рада не є суб`єктом спірних правовідносин, не оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно та не вчиняла жодних дій, які б порушували права позивача, а тому у даній справі помилково зазначено в якості відповідача Носівську міську раду. Представник відповідача просила розглянути справу без участі представника Носівської міської ради (а. с. 66-67). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, але до початку розгляду справи по суті направив до суду заяву, у якій указав, що він визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення в повному обсязі та просить розглянути справу без його участі (а. с. 64). Отже, сторони у справі на власний розсуд розпорядилися своїми правами щодо предмета спору, а тому несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ними відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить судове засідання за відсутності сторін та вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відсутні підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. Судом установлено, що житловий будинок по [ADDRESS] належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва на право власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Носівської міської Ради депутатів трудящих 26 жовтня 1977 року на підставі рішення виконкому Носівської міської Ради народних депутатів № 83 від 14 липня 1977 року (а. с. 11). Відповідно до рішення Носівської міської ради Носівського району Чернігівської області від 23 жовтня 2015 року «Про перейменування вулиць та провулків населених пунктів на території Носівської міської ради» та додатку до нього - переліку вулиць та провулків, що перейменовуються та їх нову назву - [ADDRESS] , що підтверджується копією відповідного рішення та додатку до нього (а. с. 32, 33). Станом на 15 квітня 1991 року в домоволодінні [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копією довідки Носівської міської ради Чернігівської області № 944/10-11-В/02.2023 від 17 лютого 2023 року (а. с. 16). Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до частини четвертої Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР. Частиною 1 статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Така ж норма закріплена і в Цивільному кодексі України (ст. 321). У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. В п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору; г) згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. Разом з тим, колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII з уведенням у дію Закону України «Про власність». Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мали ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку у майні. Статтею 126 ЦК Української РСР передбачалося, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до наданої стороною позивача копії довідки Носівської міської ради Чернігівської області № 944/10-11-В/02.2023 від 17 лютого 2023 року (а. с. 16) станом на 15 квітня 1991 року в домоволодінні [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У позовній заяві представником позивача зазначено, що попри реєстрацію станом на 15 квітня 1991 року відповідача [PERSON] за вказаною адресою [PERSON] втратив право на частку в майні двору, оскільки більше трьох років підряд працював на поштампі в м. Києві, тобто мав трудову професію, у цей час не брав участі працею і коштами в господарстві колгоспного двору. На підтвердження цього факту стороною позивача до позовної заяви додано копію трудової книжки відповідача [PERSON] (а. с. 22-28), із якої вбачається, що з 17 травня 1982 року [PERSON] працював на Київському призалізничному поштампі, звільнений з роботи у зв`язку з виходом на пенсію 17 травня 2013 року. Отже, з 1982 року і до виходу на пенсію у 2013 році відповідач [PERSON] не змінював місце роботи та увесь час працював на поштампі в м. Київ. При цьому, із копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] та довідки Носівської міської ради Чернігівської області № 17-02/993 від 13 квітня 2023 року вбачається, що [PERSON] із 06 лютого 1981 року і на час відкриття провадження у цій справі зареєстрований по [ADDRESS] , місце реєстрації не змінював. Так, судом встановлено, що господарство [ADDRESS] відносилося до типу колгоспного двору, головою двору була [PERSON] , відповідач [PERSON] як станом на 15 квітня 1991, тобто на день ліквідації колгоспного двору, так і на час розгляду справи значився зареєстрованим та залишається зареєстрованим у даному домоволодінні. Тобто досліджені судом докази дають суду можливість зробити висновок, що станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] як член колгоспного двору не втратив право на частку в ньому. Доводи сторони позивача про те, що [PERSON] більше трьох років підряд не брав участі працею і коштами в господарстві колгоспного двору, попри визнання позову відповідачем [PERSON] , дійсності не відповідають, оскільки та обставина, що відповідач мав місце роботи в іншому місті (а не в м. Носівка) не доводить того, що відповідач не проживав за своїм місцем реєстрації в [ADDRESS] (яке залишається незмінним із 1981 року по час розгляду справи) та не брав участі працею і коштами в господарстві колгоспного двору. Отже, стороною позивача не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] втратив право на частку в майні колгоспного двору. Тобто [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 7, 8) [PERSON] як членам ліквідованого колгоспного двору належало по 1/4 частини житлового будинку по [ADDRESS] , але після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та у встановленому законом порядку не зареєстрували свого права власності на цей будинок. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 17). Після її смерті відкрилася спадщина на 1/4 частини житлового будинку по [ADDRESS] , яка належала їй як члену ліквідованого колгоспного двору. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Судом установлено, що на день своєї смерті [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом із нею за вказаною адресою були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою Носівської міської ради Чернігівської області № 1375/07-01-В/03.2023 від 09 березня 2023 року (а. с. 19). Судом установлено, що за життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 55). Отже, спадкоємство після її смерті здійснюється за законом. Спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилася, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину (а. с. 57) та повідомленням Державного нотаріального архіву Чернігівської області від 26 квітня 2023 року № 1125/01-17 (а. с. 53). Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), той з подружжя, який його пережив, і батьки (усиновителі) померлого. [PERSON] була дочкою померлої [PERSON] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON] (а. с. 18) та копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 21). Отже, [PERSON] була спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Абзацом 2 пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Міністерством юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, установлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. Судом встановлено, що в силу ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняла її дочка [PERSON] , вступивши в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживала разом зі спадкодавцем [PERSON] на час її смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, після смерті [PERSON] її дочка [PERSON] успадкувала 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 6). Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] (1/4 частини будинку, яка належала їй як члену ліквідованого колгоспного двору + 1/4 частини будинку, яку вона успадкувала після смерті [PERSON] , але на яку не оформила спадкових прав = 1/2). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 27 квітня 2018 року [PERSON] , приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області, зареєстрований в реєстрі за № 275, яким все своє майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого не складалось, а також все те, на що вона за законом буде мати право, заповідала [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 60-61) та копією заповіту (а. с. 9). Отже, спадкування після її смерті здійснюється за заповітом. [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] за заповітом. Судом установлено, що до майна померлої [PERSON] Носівською державною нотаріальною конторою Чернігівської області заведено спадкову справу за № 214/2022, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) (а. с. 59). Згідно з копією спадкової справи до майна померлої [PERSON] . [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , подавши в установлений законодавством шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Чоловік спадкодавця [PERSON] подав до нотаріальної контори у визначений законодавством шестимісячний строк заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті дружини. Інші спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні (а. с. 62-63). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] зверталася до Носівської державної нотаріальної контори Чернігівської області з метою оформлення спадкових прав на житловий будинок після померлої [PERSON] . Нотаріус відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , що належав [PERSON] , яка померла [INFO] , як члену колишнього колгоспного двору у зв`язку з тим, що в матеріалах спадкової справи відсутній дійсний правовстановлюючий документ на будинок, а сам будинок відносився до категорії колгоспних дворів і з уведенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано, а, отже, свідоцтво про право власності на колгоспний двір на даний час не є чинним. Відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської державної нотаріальної контори Чернігівської області Киреєвої Л.М. № 190/02-31 від 07 березня 2023 року (а. с. 15). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки судом встановлено, що на момент відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON] належала 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , то за [PERSON] у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] може бути визнано право власності тільки на 1/2 частини спадкового будинку, а не на 2/3 частини, як просить у позовній заяві позивач. Крім того, з прийняттям Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно здійснює державний реєстратор, але відповідно до вищевказаного Закону та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві спільної власності на нерухоме майно, яким, у тому числі, є і майно колгоспного двору і, відповідно, державний реєстратор не може зареєструвати за позивачем право власності на вищевказаний будинок як за членом колишнього колгоспного двору. Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами виготовлена технічна документація, відповідно до якої загальна площа будинку становить 81,4 кв. м, житлова площа - 43,1 кв. м (а. с. 12-14). Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. Отже, у судовому порядку також підлягає визнанню за позивачем право власності на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] , як членом колишнього колгоспного двору. Також суд уважає за необхідне спростувати твердження представника відповідача Носівської ОТГ в особі Носівської міської ради Чернігівської області про те, що Носівська ОТГ в особі Носівської міської ради Чернігівської області не є належним відповідачем у вказаній справі, оскільки воно є хибним. Так, у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв`язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами в позовах про визнання права власності є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Отже, Носівська ОТГ в особі Носівської міської ради та [PERSON] є належними відповідачами у даній справі. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що необхідно визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] , у порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] та на 1/4 частини цього ж будинку - як за членом колишнього колгоспного двору. А, отже, позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial