Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

28 жовтня 2022 року позивачка [PERSON] в особі представника адвоката Нікітіної Т.Г. звернулася до суду з позовом, в якому просить: позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини. В обґрунтування позову вказано, що [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у Польщі з 2019 року по жовтень 2021 року. [INFO] у них народився син [PERSON] . З лютого 2022 року [PERSON] , як він сказав, поїхав на заробітки до Германії, і з того часу не цікавиться долею і вихованням сина, не відповідає на повідомлення позивачки. Вважає за необхідне позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини, і стягнути з нього аліменти. До позову додали заяву про виклик і допит у справі свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою судді від 02 листопада 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 01 грудня 2022 року за клопотання представника позивача витребувано від Державної прикордонної служби України відомості щодо перетину державного кордону України відповідачем [PERSON] . Витребувана інформація надана суду 05 грудня 2022 року. 07 лютого 2023 року від третьої особи органу опіки та піклування надійшов висновок №21.01/03-23/87 про недоцільність позбавлення батьківський прав відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 07 березня 2023 року закрите підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Встановлено наступний порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, а саме: допитати свідків зі сторони позивача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , після чого дослідити письмові докази. До судових засідань від представника третьої особи органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, і прийняття у справі рішення в інтересах малолітньої дитини, з урахуванням висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав від 07.02.2023 року №21.01/04-23/87. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, у визначений судом строк відзив на позовну заяву суду не надав, у зв`язку з чим відповідно до вимог ч.8 ст. 178, ст. 279, ч.1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України суд вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних у справі матеріалів в порядку заочного провадження. В судовому засіданні 04 липня 2023 року представник позивача адвокат Ярошенко О.О. наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Вважав за необхідне розглянути справу в порядку заочного провадження. Свідок [PERSON] в режимі відеоконференції в судовому засіданні 04 липня 2023 року пояснила, що родину [PERSON] вона знає з дитинства. До Польщі вони приїхали 28.02.2022 року, і спочатку, 3-4 дні, мешкали разом з ними, а після переїхали, і живуть в будинку навпроти. Вони бачаться майже щодня і близько спілкуються. Їй відомо, що [PERSON] сама опікується за сином. Батька дитини не бачила жодного разу, окрім як на фотографіях. Щоб [PERSON] хтось чинив перешкоди у побаченні з сином, їй невідомо. Свідок [PERSON] в режимі відеоконференції в судовому засіданні 04 липня 2023 року пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] . Знає, що [PERSON] і [PERSON] мешкали разом два роки, до жовтня 2021 року. Після [PERSON] з онуком переїхала жити до них, де перебувають і до цього часу. Після народження дитини, [PERSON] спілкувався з її донькою, коли забирав їх з пологового будинку, у грудня 2021 року, коли разом вони їздили до м. Краків, і наприкінці грудня 2021 року, коли допомагав [PERSON] сходити до лікаря. Більше він участі у житті дитини не приймає, і де він зараз знаходиться, їй не відомо. Кілька разів вони звертались до [PERSON] для підготовки документів в телефонному режимі, але той відмовляв. 04 вересня 2023 року представник позивача адвокат Ярошенко О.О. надави заяви, згідно яких він відмовляється від допиту в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , а розгляд справи просить провести без його участі, і позов задовольнити в повному обсязі. За таких обставин, суд вважає за можливе завершити розгляд справи за відсутності сторін. Заслухавши пояснення учасників, свідків, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши в сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що [INFO] у м. Катовіце, Республіки Польщі народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Магадан, і [PERSON] , [INFO] уродженка м.Запоріжжя. Як вказує позивачка, і проти чого не надано заперечень відповідачем, на теперішній час неповнолітній [PERSON] проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. У відповідності до ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Враховуючи вищенаведене, те, що відповідач не надав відзиву, пояснень або заперечень щодо викладених позивачем обставин і суті заявлених позовних вимог, але має заробіток, що надає можливість проживати за межами України, стан здоров`я дитини, а також те, що [PERSON] зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні умови для розвитку і забезпечення організації їх життя, враховуючи передбачені законом обставини, суд приходить до висновку про необхідність повного задоволення позову в цій частині. Щодо позбавлення відповідача батьківських прав слід зазначити таке. 07 лютого 2023 року від третьої особи органу опіки та піклування надійшов висновок №21.01/03-23/87 про недоцільність позбавлення батьківський прав відповідача [PERSON] щодо його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого, органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району не було встановлено наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав стосовно дитини, яка проживає з [PERSON] . Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини 1 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження №61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження №61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Вирішуючи спір, суд враховує надані стороною позивача докази на підтвердження обставин позовної заяви, зокрема пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , однак вважає їх недостатнім підтвердженням існуванням підстав, передбачених частиною 1 статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав. Позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Сплата [PERSON] певних платежів за [PERSON] , та інформація про виїзд [PERSON] за межі України в 2018 і 2019 роках, не несе в собі належного доказового значення щодо предмету доказування. Зважаючи на викладені обставини, позов підлягає задоволенню частково. Оскільки при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, він згідно ч.ч.1, 6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог, в актуальному на час подання позову розмірі, а інша частина підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial