Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

02.05.2023 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: [PERSON] про стягнення заробітної плати, про звільнення, проведення остаточного розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що [PERSON] , з 01.10.2014 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю "ВТГ "ДІПТРАНСГАЗ" (ТОВ "ВТГ "ДІПТРАНСГАЗ") на посаді начальника відділу діагностики та протикорозійного захисту про, що свідчить наказ про прийом на роботу № 1-к від 01.10.2014 року та запис № 25 в трудовій книжці № [NUMBER] (вкладиш до трудової книжки [NUMBER] ), а також дані з електронної трудової книжки пенсійного фонду України (електронний сайт https://portal.pfu.gov.ua/). В кінці грудня 2021 року директором ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» [PERSON] позивачу усно було повідомлено, що з 01.01.2022 року він планує припинити трудові відносини між ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» та позивачем. Крім того, позивач вказує, що [PERSON] також зазначив, що має значну заборгованість по заробітні платі та виплатить її до 01.01.2022 року, але не дивлячись на завіряння борг з заробітної плати не був виплачений до 01.01.2022 року. Директор ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» Луців Р.Я. в січні 2022 року обіцяв в січні-лютому 2022 року закрити питання з заборгованою по заробітній платі, з врахуванням заробітної плати за січень та лютий 2022 року. Позивач зазначає, що дійсно за вище зазначений період були проведені виплати заборгованості з заробітної плати але не повному обсязі, що зазначено в виписці АТ комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до заробітній картки [NUMBER] ( [NUMBER] ). Станом на 02.02.2022 року заборгованість по заробітної плати за 2021 рік склала 15 673 грн. виходячи порівняння даних виписці АТ комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до заробітній картки [NUMBER] ( [NUMBER] ) та даних Пенсійного фонду України про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) за розрахунковий період липень 2018 року - грудень 2021 року включно. З початком введення в Україні воєнного стану Директор ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» [PERSON] перестав виходити на зв`язок та не відповідав на повідомлення в додатку - месенджері. 22.07.2022 року позивач через додаток - месенджер повідомив Директора ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» Луціва Р.Я. про його бажання звільнитися з ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» з 01.08.2022 року та прохання розрахуватися із заборгованістю по заробітній платі. Проте вказує, що чіткої відповіді від відповідача по термінам звільнення так і не почув. Позивач указував, що інформацію про фактичну адресу знаходження ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» йому ніхто не надав. А починаючи з жовтня 2022 року Директор ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» Луців Р.Я. перестав відповідати на телефоні дзвінки та повідомлення через додаток - месенджер. 02.03.2023 року позивачем була написана заява на звільнення з 03.03.2023 року за власним бажанням з посади начальника відділу діагностики та протикорозійного захисту ТОВ "ВТГ"ДІПТРАНСГАЗ" на підставі ст. 38 КЗпП України та прохання провести розрахунок з заборгованої заробітної плати за періоди: грудень 2021 року, січень-грудень 2022 року, січень-лютий 2023 року, а також виплатити йому грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за відпрацьований період 2016-2022 роки на підставі ст. 83 КЗпП України. Вище зазначена заява на звільнення була направлена 02.03.2023 року: рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0216702693163 за адресою Україна, 01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 20 ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» - юридична адреса, так як фактична адреса ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» позивачу не відома; рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0216702693171 за адресою [ADDRESS] фактичне місце проживання Директора ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» [PERSON] інформація взята з відкритих джерел (Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань); електрону адресу ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» - [INFO] - інформація отримана з відкритих джерел електронна система публічних закупівель Prozorro а саме зазначена в договорі від 29.11.2022 року між ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» та ГПУ «Полтавагазвидобування»; через додаток - месенджер Директору ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» [PERSON] на номер телефону [NUMBER] - інформація отримана з відкритих джерел електронна система публічних закупівель Prozorro а саме зазначена в договорі від 29.11.2022 року між ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» та ГПУ «Полтавагазвидобування». 10.04.2023 року позивач отримав назад вище зазначені рекомендовані повідомлення з заявами на звільнення з причини - «закінчення терміну їх зберігання». Відповіді на відправлені заяви на електрону адресу ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» та через додаток - месенджер Директору ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» Луціву Р.Я. позивач зазначає, що не отримав. Аналізуючи дані Пенсійного фонду України про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) за розрахунковий період січень 2022 року - березень 2023 року включно - позивач виявив відсутність нарахувань заробітної плати за вище зазначений період хоча на момент подання позовної заяви працює в ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ». В підтвердження вищезазначеного позивач надав копію листів-довідки про наявність працівників в ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» (ДГ-05/12-16 від 05.12.2022 р, ДГ-05/12-9 від 05.12.2022 року та ДГ-15/11-2 від 15.11.2022 року) інформація отримана з відкритих джерел електронна система публічних закупівель Prozorro». Позивач звертав увагу суду, що ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» за період з 14.12.2021 року по 06.01.2023 рік заключило договорів з різними контрагентами на загальну суму 37 923 453 грн. - інформація отримана з відкритих джерел електронна система публічних закупівель Prozorro». Також зазначав, що в січні та в серпні 2022 року мав можливість офіційно влаштуватися за основним місцем роботи на інше підприємство та так і не зміг з причини, що ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» не звільнило та не провело із ним остаточний розрахунок згідно чинного законодавства України. Також позивач зауважував, що за період січень 2022 року - березень 2023 року: не мав змоги звернутися до центру зайнятості з причини не звільнення з ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» - довідка Київського міського центра зайнятості Деснянська районна філія Вих. № 262.1-619/23 від 08.02.2023 року; соціальної допомоги не отримував, що підтверджується довідкою Міністерства соціальної політики України Фастівська районна державна адміністрація Київської області № 145 від 20.02.2023 року; доходи відсутні згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 16.02.2023 року №1013-23-00967 від 11.02.2023 року. Крім того, позивач у поданій позовній заяві вказував, що у результаті незаконних, неправомірних дій відповідача, допущеної тяганини йому спричинено моральну шкоду, яка полягає у наступному: такі дії керівництва стали для позивача, як для досвідченого грамотного фахівця у своїй професії, принизливими, викликали нервування, пригнічений стан. Тобто, стали для позивача психо-травмуючою ситуацію із-за такого несправедливого відношення до громадянина України. У зв`язку з зазначеними критичними обставинами, позивач вказує, що йому довелось змінити свій образ життя, звертатись за консультаціями до юристів, щоб відновити свої порушені права, звертатись декілька раз до директора Луціва Р.Я. і до відповідача письмово через Укрпошту. Відповіді так і не отримав. Позивач наголошує, що втратив звичні життєві зв`язки ,та витратив безліч зусиль на організацію свого життя. Виходячи із перенесених моральних страждань та їх руйнівний вплив на нервово-психологічний стан, позивач оцінює свої моральні страждання у 73 700 гривень. На підставі вище зазначеного, позивач просив суд припинити трудові відносини [PERSON] з Товариством з обмеженою відповідальністю "ВТГ "ДІПТРАНСГАЗ" днем ухвалення рішення суду, стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ВТГ "ДІПТРАНСГАЗ" Код ЄДРПОУ: 34047002, на користь позивача [PERSON] , Ідентифікаційний код [NUMBER] заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 248 828 гривень 00 копійок (Двісті сорок вісім тисяч вісімсот двадцять вісім гривень 00 копійок), а саме: заборгованість по заробітної плати за 2021 р. склала 15 673 грн; заборгованість по заробітної плати за 2022 р. склала 186 655 грн; заборгованість по заробітної плати за 2023 р. склала 46 500 грн. (це без вирахувань); грошову компенсацію за невикористану чергову відпустку за відпрацьований період 2016 - 2022 роки на підставі ст. 83 КЗпП України в сумі 51 783 гривень 00 копійок (П`ятдесят одна тисяча сімсот вісімдесят три гривні 00 копійок), відшкодування моральної шкоди 73 700 гривень 00 копійок (Сімдесят три тисячi сімсот гривень 00 копійок) на відшкодування сплаченого судового збору 2147 гривень 20 копійок (Дві тисячі сто сорок сім гривень 20 копійок). 11.05.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 27.06.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 30.08.2023 року позивач через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив позов задовольнити та здійснювати розгляд справи у його відсутності. 30.08.2023 року відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву до суду не подав. Причина неявки суду не відома. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наведених нижче підстав. У відповідності з положеннями частини другої статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини першої-другої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною другою статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян гарантується Конституцією України. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007, та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Зважаючи на вищевикладену практичну ситуацію, коли працівник стикається з певними об`єктивними труднощами у звільненні за частиною 1 статті 38 КЗпП у позасудовому порядку, що може пов`язуватись у тому числі з прогалинами законодавства, слід звернути увагу також на постанову Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 520/11437/16-ц (http://reyestr.court.gov.ua/Review3024/8956). У зазначеній постанові суд доходить загального висновку, що в такому випадку ефективним способом захисту прав працівника є ухвалення судом рішення про припинення трудових відносин на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Так, частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Частиною 3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 року у справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18), вказано, що «за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.03.2021 року в справі № 686/10718/17 (провадження № 61-6185св19) зроблено висновок, що «при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України». Так, судом було встановлено, що позивач з 01.10.2014 року по день ухвалення рішення працевлаштована у відповідача на посаді начальника відділу діагностики та протикорозійного захисту про, що свідчить наказ про прийом на роботу № 1-к від 01.10.2014 року та запис № 25 в трудовій книжці № [NUMBER] (вкладиш до трудової книжки [NUMBER] ), а також дані з електронної трудової книжки пенсійного фонду України (електронний сайт https://portal.pfu.gov.ua/). Також, судом встановлено, що не заперечувалось відповідачем, позивач не отримувала заробітну плату у повному обсязі з грудня 2021 року, що також є порушенням прав позивача на оплату праці, що передбачено КЗпП України та іншими нормативними актами, та є підставою для ініціюванням позивачем питання щодо свого звільнення на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України. Отже, розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 12.04.2018 року у справі 61-678св17 та від 25.03.2020 року у справі № 295/14595/17. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 року у справі № 6-34цс13. Установивши, що позивач у заяві про звільнення визначила датою звільнення «з 02.03.2023 року», в наступному не відкликав подану ним заяву про звільнення, не висловив іншим чином намірів про бажання продовження трудових відносин, а також систематичну несплату відповідачем, як роботодавцем, заробітної плати позивачу, суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення трудових відносин з відповідачем на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України - з ініціативи працівника. Установивши, що позивач не був звільнений у визначеному законом порядку, після подачі заяви про звільнення, суд приходить до висновку про порушення відповідачем, також, норм трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника на звільнення. Частина 2 ст.50 ЦК України передбачає, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою. Так, судом встановлено, що позивач 02.03.2023 року за офіційно оприлюдненою адресою відповідача направляв заяву про звільнення, яка повернулась без вручення 10.04.2023 року. Суд зазначає, що добросовісна поведінка суб`єкта господарювання передбачає забезпечення ним отримання кореспонденції за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Невиконання чи неналежне виконання господарських зобов`язань ПАТ «Укрпошта», навіть якщо б останнє і мало місце (чого у цій справі відповідачем не доведено), не може бути підставою для звільнення суб`єкта господарювання від розгляду звернень працівників, у тому числі позивача, оскільки у даному випадку це є гарантією передбаченою статтею 43 Конституції України (право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується). Отже, згідно пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Частиною 3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача та трудові відносини [PERSON] з Товариством з обмеженою відповідальністю "ВТГ "ДІПТРАНСГАЗ" днем ухвалення рішення суду. Далі, стаття 94 КЗпП України передбачає що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Частиною 1 ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Суд звертає увагу, що сума 15 673 грн. це нарахована але не виплаченої заробітна плата за грудень 2021 року (Дані Пенсійного фонду України про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) за розрахунковий період липень 2018 р. - грудень 2021 року.). Згідно практики, викладеної п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток за період затримки розрахунку розраховується відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, а саме нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Згідно Даних Пенсійного фонду України про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) за розрахунковий період листопад 2021 р. - грудень 2021 року.) середньоденний заробіток позивача на день його звільнення складає 710,33 грн. Кількість робочих днів за період затримки з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року становить 249 днів, та за період 01.01.2023 року по 30.04.2023 року становить 85 робочих днів разом 16 місяців для розрахунку беремо 6 місяців: 125 днів * 710,33 грн./день = 88 791,25 гривень. На підставі вищевикладеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати за 2021 рік у розмірі 15673 грн. та за період з 01.01.2022 року по 30.04.2023 року у розмірі 88 791,25 гривень. Крім того громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору - ст. 74, абз. 1 ст. 75 КЗпП України. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Підпунктом а) пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 передбачено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується, в тому числі, у випадках надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки. Пунктом 7 вказаного Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Таким чином, суд приходить до висновку, що станом 30.04.2023 року сума виплат за невикористані дні відпустки позивача за період 2016-2022 роки становить в сумі 51783,00 грн. Протилежного відповідач не довів, довідки про не використані дні відпустки позивача суду не надав. Щодо стягнення моральної шкоди на користь позивача, суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст. 237-1 КзпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Так, звертаючись із позовними вимогами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак, на підтвердження завданої моральної шкоди позивачем не надано жодного доказу, в матеріалах справи вони відсутні, а викладені у позовній заяві твердження позивача про отримані моральні втрати і душевні страждання ґрунтуються лише на припущеннях, тобто позивачем не доведено наявності завдання йому моральних страждань. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної за недоведеністю. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Враховуючи встановлені судом у справі обставини, а також наведені вище норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial