Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

Позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 23.11.2022 року звернулося до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому позивач просить суд стягнути на свою користь з відповідача, як зі спадкоємця позичальника - [PERSON] , померлого [INFO] , заборгованість за кредитним договором №б/н від 17.06.2010 року, станом на момент смерті позичальника в сумі в загальній сумі 8555,40 грн.. яка дорівнює сумі заборгованості за тілом кредиту. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що між банком та [PERSON] 17.06.2010 року було підписано договір, за умовами якого останньому було відкрито кредитну лінію. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Через невиконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, у останнього виникла заборгованість станом на момент його смерті, у розмірі 8555,40 грн., яка дорівнює сумі заборгованості за тілом кредиту. В подальшому позивачеві стало відомо, що спадкоємцем до майна [PERSON] , яким прийнято спадщину, є [PERSON] . Відповідачем боргові зобов`язання спадкодавця, в добровільному порядку не виконані. Приймаючи, що до складу спадщину входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, позивач був вимушений звернутись до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 07.12.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання з повідомленням сторін по справі. Разом з позовом позивачем надано до суду клопотання про витребування доказів, в якому представник просив суд витребувати у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Теревнікової Л.М. належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , померлого [INFO] , з посиланням на те, що зазначені докази необхідні для підтвердження того, що відповідачі є спадкоємцями до майна померлого позичальника за спірним кредитним договором. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 19.12.2022 року вказане клопотання задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Теревнікової Л.М. належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , померлого [INFO] . 30.05.2023 року на виконання вказаної ухвали суду до суду надійшли витребувані судом документи від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Теревнікової Л.М. 14.06.2023 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін по справі. У судове засідання призначене на 28.08.2023 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином. Однак, в матеріалах справи наявна заява сторони позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, в якій позивач просить суд здійснювати розгляд справи в письмовому провадженні, за відсутності сторін по справі, у тому числі позивача, що свідчить про волевиявлення сторони позивача на підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. Щодо неявки відповідача по справі. Частиною 6 статті 187 ЦПК України передбачено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. На виконання зазначеної вимоги, судом було отримано відповідь з відповідного відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області та встановлено, що відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Приймаючи наявне зареєстроване місця проживання відповідача, судом здійснювалось повідомлення останньої про дату, час і місце проведення судового засідання шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви з додатками до неї, на вказану адресу місця проживання відповідачки. Однак, відповідачкою поштова кореспонденція не отримується, яка повернута до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за вказаною адресою. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. За наслідком викладеного, суд вважає, що відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явилась без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що 17.06.2010 року [PERSON] , [INFO] , (надалі - Позичальник) звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» (яке надалі було перейменовано в АТ КБ «Приватбанк») із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідно до якої, банк надав позичальнику платіжну картку, зі встановленим кредитним лімітом, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник надав свою згоду, що підписана ним заява від 17.06.2010 року разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку складає між нею та АТ КБ «Приватбанк» договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у вказаній заяві. Також судом встановлено, що 29.01.2018 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з заявою про актуалізацію паспортних даних, про що свідчить підпис останнього на наданій копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 26.09.1996 року Ленінським РВ УМВС України в Одеській області на його - [PERSON] ім`я. На підтвердження факту укладення кредитного договору банком надано Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) та Тарифи. У відповідності до наданої до суду довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що [PERSON] на підставі вищевказаної заяви були видані наступні кредитні картки: № [NUMBER] , дата відкриття - 19.09.2011 року, з терміном дії по жовтень 2014 року; № [NUMBER] , дата відкриття - 14.10.2014 року, з терміном дії по січень 2018 року; № [NUMBER] , дата відкриття - 20.10.2017 року, з терміном дії по жовтень 2021 року. Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк», судом також встановлено, що по кредитним лініям відкритих на ім`я [PERSON] здійснювалось зміна кредитного ліміту, а саме: 17.09.2011 - старт карткового рахунку; 17.09.2011 - встановлення кредитного ліміту в сумі 5000,00 грн.; 17.09.2011 - зменшення кредитного ліміту до 300,00 грн.; 22.05.2012 - збільшення кредитного ліміту до 11600,00 грн.; 25.04.2017 - збільшення кредитного ліміту до 14000,00 грн.; 28.11.2019, 05.02.2020, 21.02.2020, 11.03.2020, 24.03.2020 - зменшення кредитного ліміту до 13430,00 грн.; 03.04.2020 - зменшення кредитного ліміту до 0,00 грн. Згідно з наданою до суду випискою по картковому рахунку починаючи з 17.09.2011 року по 21.09.2022 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором №б/н від 17.06.2010 року, станом на 28.01.2019 року становить визначену суму - 8555,40 грн. та дорівнює сумі заборгованості по тілу кредиту. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в цьому випадку - АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В анкеті-заяві позичальника від 17.06.2010 року процентна ставка за кредитом не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. При цьому, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», який містить умови щодо розміру процентної ставки, розмір щомісячного платежу, строк внесення щомісячних платежів, пені за несвоєчасне погашення заборгованості, сторонами підписаний не був. Відтак, суд зазначає, що сторонами не були погоджені умови договору щодо нарахування та сплати процентів. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Не містить укладений у вигляді анкети-заяви кредитний договір №б/н від 17.06.2010 року підписаної сторонами, і строку повернення кредиту (користування ним). На підставі викладеного, судом Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, тарифи, не приймаються в якості належних та допустимих доказів. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що АТ КБ "ПриватБанк" вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення сума заборгованості [PERSON] по виконанню кредитного договору №б/н від 17.06.2010 року, станом на 28.01.2019 року становить в сумі 8555,40 грн., яка дорівнює заборгованості за тілом кредиту, є обґрунтованою. З матеріалів справи вбачається що [INFO] [PERSON] помер, за наслідком чого 29.01.2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис №1400, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . На підставі вищевикладеного вбачається, що на день смерті [PERSON] , в останнього внаслідок невиконання умов кредитного договору №б/н від 17.06.2010 року залишилась наявна заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» в сумі 8555,40 грн. У відповідності до положень ст. 1220 ЦК України, внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що визначено ст. 1216 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (6 місяців від дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст. 609 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. За змістом зазначених норм вбачається, що прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин, - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч.1 ст. 1270 ЦК України строк. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Згідно з ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям в натурі. Положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст. 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-2962цс16 від 12 квітня 2017 року. Вимога може бути пред`явлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 Цивільного кодексу України, приймає претензії кредиторів від спадкодавця. Даний строк не є строком, у який кредитор має звернутися до суду з позовом про стягнення боргу зі спадкоємця. Заявлення кредитором своїх вимог до спадкоємців не безпосередньо, а через нотаріуса не суперечить приписам ч. 2 ст. 1281 Цивільного кодексу України. При цьому, на відміну від безпосереднього повідомлення спадкоємців кредитор, повідомляючи останніх про свої вимоги через нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву кредитора незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один зі спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі. Приймаючи вищевикладене, судом встановлюється наявність спадкоємців до майна померлого, якими прийнято спадщину, наявність дотримання кредитором норм ст. 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, 30.05.2023 року до канцелярії суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Теревнікової Л.М. надійшли завірені копії матеріалів спадкової справи №5/2019, заведеної до майна [PERSON] , який помер [INFO] , актовий запис про смерть №1400 від 29.01.2019 року. Так, зі змісту витребуваної судом спадкової справи до майна [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що: - 25.07.2019 року до приватного нотаріуса звернувся [PERSON] , як син померлого, з заявою про прийняття спадщини; - 25.07.2019 року до приватного нотаріуса звернулась [PERSON] , як дочка померлого, з заявою про прийняття спадщини; - 25.07.2019 року до приватного нотаріуса звернулась [PERSON] , як дружна померлого, з заявою про відмову від спадщини на користь дітей: [PERSON] , та [PERSON] . Однак, в рамках вказаної справи, надалі: - 27.07.2019 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса з заявою про відкликання заяви про прийняття спадщини та подав заяву про відмову від прийняття спадщини на користь матері - [PERSON] ; - 27.07.2019 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса з заявою про відкликання заяви про прийняття спадщини та подала заяву про відмову від прийняття спадщини на користь матері - [PERSON] ; - 27.07.2019 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса з заявою про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини та подала заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка - [PERSON] , який помер [INFO] . 10 січня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на прийняття у спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , на рухоме майно - транспортний засіб марки «РЕНО», марки «ЛОГАН», державний реєстраційний номер [NUMBER] . На підставі вищевикладеного судом встановлено, що єдиним спадкоємцем яким прийнято спадщину до майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його дружина - [PERSON] , [INFO] . Як було встановлено судом вище, на день смерті [PERSON] , в останнього внаслідок невиконання умов кредитного договору №б/н від 17.06.2010 року залишилась наявна заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» в сумі 8555,40 грн. З матеріалів спадкової справи №5/2019, заведеної до майна [PERSON] , який помер [INFO] , вбачається, що 01.04.2021 року до Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі надійшла від АТ КБ «Приватбанк» письмова претензія від 18.03.2021 року за вих. №SAMDN50000050249910 про включення кредиторських вимог до спадкової маси [PERSON] ; повідомлення спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком у розмірі 8555,40 грн. В подальшому державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі скеровано вказану письмову вимогу кредитора до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Теревнікової Л.М., якою заведено спадкову справу до майна померлого [PERSON] , яка надійшла до приватного нотаріуса 23.04.2021 року. 24.04.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Теревніковою Л.М. скеровано листа за вих. №40/02-14 на адресу АТ КБ «Приватбанк» з повідомленням, що спадкоємцем, яким прийнято спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , є - [PERSON] . Тієї ж дати, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Теревніковою Л.М. скеровано листа за вих. №41/02-14 на ім`я [PERSON] з повідомленням про надходження 23.04.2021 року претензії кредитора АТ КБ «Приватбанк» до спадкоємців в межах суми наявної заборгованості у розмірі 8555,40 грн. Статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спадкоємцями до майна [PERSON] , померлого [INFO] , з момент відкриття спадщини, здійснювались дії з повідомлення - АТ КБ «Приватбанк», як кредитора, про вказані обставини. З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що після дізнання позивачем про смерть боржника за кредитним договором від 17.06.2010 року та відкриття спадщини, АТ КБ «Приватбанк» в межах визначеного ст. 1281 ЦК України шестимісячного строку з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини, пред`явив свої вимоги до спадкоємця померлого, шляхом скерування письмової претензії до Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі. У разі смерті позичальника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в основному зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 17 квітня 2013 року у справі № 6-18цс13, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19). За наслідком викладеного, суд доходить до висновку, що смерть позичальника у даній справі не припиняє зобов`язання за кредитним договором №б/н від 17.06.2010 року. При цьому, суд також враховує, що вартість успадкованого відповідачем рухомого майна - транспортного засобу марки «РЕНО», марки «ЛОГАН», державний реєстраційний номер [NUMBER] , є значною та значно вища, ніж заявлені позовні вимоги у розмірі 8555,40 грн., а тому вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню в заявленому розмірі. Одночасно, судом приймається, що у відповідності до положень ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням викладеного, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість та наявність правових підстав для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 17.06.2010 року, яка становить у загальному розмірі 8555,40 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається, позивачем під час звернення до суду з цим позовом було сплачено судовий збір в сумі 2481,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним підтвердженням від 13.10.2022 року. Приймаючи положення ст. 141 ЦПК України та задоволення позовних вимог в повному обсязі, стягненню з відповідача на користь позивача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає у відшкодування витрат зі сплати позивачем судового збору - 2481,00 грн. На підставі вищевикладена

Outcome: approved