Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

07 лютого 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» з використанням засобів поштового зв`язку звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Обґрунтовано позов, зокрема, тим, що 02 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником прав і обов`язків якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке змінило своє найменування на Акціонерне товариство «Сенс Банк», та [PERSON] було укладено договір невідновлювальної кредитної лінії № 935/2-032, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 50000 доларів США. В якості забезпечення зобов`язань за цим договором 02 липня 2007 року між банком та [PERSON] укладено іпотечний договір, за яким останній передав в іпотеку банку житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання за договором, тому Акціонерним товариством «Альфа-Банк» було звернуто стягнення на житловий будинок іпотекодавця на підставі статті 37 Закону Україну «Про іпотеку». Правовою підставою для реєстрації права власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на нерухоме майно є відповідне застереження в пункті 4.5.3. іпотечного договору від 02 липня 2007 року, згідно з яким передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 січня 2022 року право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за Акціонерним товариством «Альфа-Банк». Таким чином, законним власником вказаного будинку на даний час є позивач, однак в ньому зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Втративши право власності на вказаний будинок, відповідачі втратили право і користування ним, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В установлений судом строк відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому зокрема, вказав, що звернення банком стягнення на житловий будинок здійснено з порушенням вимог статей 33, 37 Закону України «Про іпотеку». Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є вчинення виконавчого напису, яким іпотекодержатель і скористався ще у 2008 році. Так, 19 серпня 2008 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Коваленком В.В. був вчинений виконавчий напис № 7479 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 281688 грн. 67 коп. за договором невідновлювальної кредитної лінії № 935/2-032 від 02 липня 2007 року шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Зазначений виконавчий напис перебував на примусовому виконанні і під час здійснення виконавчих дій двічі проводився аукціон з продажу іпотечного майна, але воно не було продане. Постановою державного виконавця від 11 лютого 2013 року виконавчий напис був повернутий стягувачу, при цьому йому було запропоновано залишити непродане майно за собою. Вказані факти встановлювалися Деснянським районним судом міста Чернігова при розгляді справ № 750/1061/16-ц, № 750/3797/19 та є відомими для позивача. Повторне звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-який спосіб ні Законом України «Про іпотеку», ні іпотечним договором від 02 липня 2007 року не передбачено. Рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Коваленка В.В. про реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» є незаконним, оскільки звернуто стягнення на іпотечне майно вдруге, при цьому за межами строку позовної давності та при наявності спору про розмір заборгованості за кредитним договором. Також, позивач у своєму позові просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, проте обґрунтовує свої вимоги нормами права, які регулюють виселення осіб із житлового приміщення. Відповідачі не просто зареєстровані в будинку [ADDRESS] , а фактично в ньому проживали як на час укладення іпотечного договору, так і продовжують проживати на даний час. Іншого житла відповідачі не мають. Позивачем обрано невірний спосіб захисту цивільних прав на інтересів, оскільки при вирішенні питання щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням на підставах, передбачених Законом України «Про іпотеку», необхідно керуватися вимогами статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 Житлового кодексу України, тобто заявлятися повинна вимога про виселення, а не про втрату права користування житлом. Крім того, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Будинок, який є предметом іпотеки, був у власності [PERSON] ще до укладення кредитного договору і набутий ним на підставі договору дарування від 04 лютого 2002 року. У вимогах позивача до відповідачів відсутня вказівка на інше житло, яке необхідно надати відповідачам після виселення. Право власності на житловий будинок за [PERSON] було зареєстроване 22 червня 2007 року, виникло у нього за безоплатним договором до дати укладення кредитного договору, отже не у зв`язку з отриманням кредиту. Також, відповідно до пункту 1.3 договору невідновлювальної кредитної лінії № 935/2-032 від 02 липня 2007 року кредит наданий відповідачу [PERSON] на поточні потреби, а тому позивач у позовній заяві зазначає неправдиві дані щодо цілей кредитування. Виселення з житла (позбавлення права користування житлом), яке є предметом іпотеки і придбане не за кредитні кошти, можливо лише з наданням іншого постійного житла відповідно до вимог статті 109 Житлового кодексу України і таке постійне житло повинно вказуватись у рішенні суду. У вимогах позивача до відповідачів відсутня вказівка на інше житло, яке має надаватися відповідачам у зв`язку із виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 березня 2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 28 квітня 2023 року позивач з використанням засобів поштового зв`язку подав уточнену позовну заяву (а.с. 135-137), в якій просить виселити відповідачів з житлового будинку [ADDRESS] . В уточненій позовній заяві позивач додатково обгрунтовує свої вимоги тим, що відповідачі використовують для проживання будинок [ADDRESS] , який їм не належить, а належить позивачу, який в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки набув на нього право власності і має право вимагати виселення осіб, які в ньому проживають. Втративши право власності на вказаний будинок відповідачі втратили право і користування ним. Крім того, відповідачі неправомірно набули у користування даний житловий будинок, що також є підставою для їх виселення, оскільки місце проживання відповідачів було зареєстровано в ньому після укладення іпотечного договору, хоча іпотекодержатель на це згоди не давав. У кредитній справі позивача наявна копія довідки від 06 липня 2007 року, згідно з якою [PERSON] та [PERSON] в будинку не були зареєстровані. Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в користування, тому наявні підстави для виселення відповідачів. Подальше проживання відповідачів у будинку, який належить позивачу, та відмова добровільно його звільнити, перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, у зв`язку з чим подано позов до суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 травня 2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву. Також, ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 травня 2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження в справі і призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити позивачу в задоволенні позову. Вказала, що вона не заміжня, має малолітню дитину, якій 3 місяці, іншого житла не має. У спірному житлі відповідач проживала з народження. Оскільки відповідач була неповнолітньою, тому не знала, коли саме батьки зареєстрували її місце проживання в спірному житлі. Представник відповідачів у судовому засіданні зазначила, що відповідачі позов не визнають і просила відмовити позивачу в задоволенні позову. Зокрема, вказала, що спірний будинок набутий відповідачем [PERSON] за невідплатним договором у 2002 році, а іпотечний договір укладено ним в 2007 році, тобто будинок придбаний не за рахунок кредиту. За вказаних обставин відповідача можливо виселити з предмета іпотеки лише з наданням іншого житлового приміщення, однак у вимогах позивача відсутнє посилання на таке. Також, відповідач [PERSON] не передав у користування предмет іпотеки іншим особам, а дозволив ним користуватися, що не є порушенням іпотечного договору. Крім того, не можна вважати, що відповідач [PERSON] була вселена у спірне житло з порушенням умов іпотечного договору, бо на час її реєстрації в ньому вона була неповнолітньою. Також, представник відповідачів просила застосувати строк позовної давності, оскільки позивач, як правонаступник іпотекодержателя, мав знати про проживання відповідачів у спірному житлі вже досить тривалий час. Заслухавши доводи представника позивача, відповідача [PERSON] , представника відповідачів та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 02 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір невідновлювальної кредитної лінії № 935/2-032, відповідно до умов якого останній отримав кредит на поточні потреби в сумі 50000 доларів США зі сплатою відсотків за користування ним. Також, 02 липня 2007 року з метою забезпечения виконання позичальником зобов?язань за договором невідновлованої кредитної лінії № 935/2-032 від 02 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) укладено іпотечний договір, за яким іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,0471 га, з цільовим призначенням для будівництва то обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровим номером 7410100000:02:033:5108, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-18). Згідно з пунктами 4.1, 4.2 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов?язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов?язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У пункті 4.5 іпотечного договору сторони погодили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». З 15 жовтня 2019 року правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке у подальшому змінило своє найменування на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (а.с. 30, 32-33). 20 січня 2022 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Коваленко Володимир Васильович на підставі іпотечного договору прийнято рішення про державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» права власності на житловий будинок, житловою площею 48,8 кв.м., загальною площею 72,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 20-21, 102). У житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: з 08 липня 2003 року - [PERSON] , з 05 грудня 2007 року - [PERSON] , з 03 вересня 2011 року - [PERSON] , що підтверджується копією довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні, будинку осіб станом на 27 квітня 2023 року, виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 27 квітня 2023 року № 3132 (а.с. 138). 12 грудня 2022 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» надіслало відповідачам вимогу про усунення порушень та про добровільне звільнення житлового приміщення/виселення, в якому повідомило про те, що відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» банк задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (а.с. 22). [PERSON] 21 квітня 2023 року змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідачі у власності іншого житла не мають (а.с. 102-104, 105, 106). У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Згідно із частинами першою, другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Гарантоване кожній особі право на повагу до її житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50 «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Також, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Поняття «майно» в частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року в справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, на переконання суду, є стаття 109 Житлового кодексу України, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до частини першої статті 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно із частинами другою, третьою статті 109 Житлового кодексу України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Тобто починає діяти частина друга статті 109 Житлового кодексу України щодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення. Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 Житлового кодексу України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів. Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 Житлового кодексу України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. А тому, в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої статті 109 Житлового кодексу України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналогічна позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22 березня 2023 року в справі № 361/4481/19. Так, з матеріалів справи слідує, що відповідач [PERSON] набув у власність житловий будинок [ADDRESS] , який є предметом іпотеки, 04 лютого 2002 року на підставі договору дарування житлового будинку, а зареєстрував право власності 22 червня 2007 року (а.с. 80, 81). Іпотечний договір укладено 02 липня 2007 року, а кредит надавався позичальнику на поточні потреби. Таким чином, іпотечне майно було набуто [PERSON] не за кредитні кошти, що визнали і сторони у судовому засіданні, а тому його виселення можливе лише з наданням іншого постійного житлового приміщення. У вимогах позивача відсутнє посилання на житлове приміщення, яке має бути надане відповідачу [PERSON] у зв`язку із виселенням, а тому враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов в частині виселення останнього задоволенню не підлягає. Щодо вимог позивача до [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 2.1.4. іпотечного договору від 02 липня 2007 року іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди іпотекодержателя, що оформлюється додатковою угодою до цього договору, не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє місце проживання в житловому будинку, який є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки без дозволу іпотекодержателя. Тобто, відповідачі [PERSON] та [PERSON] набули право користування спірним житловим будинком всупереч вимогам іпотечного договору та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку». З урахуванням викладеного наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову в частині виселення [PERSON] та [PERSON] із спірного житлового будинку. При цьому, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, як на це вказує представник відповідачів. Разом з тим, відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на нерухоме майно (нерухомість), оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», або за договорами, до яких після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій. А тому, суд вважає, що вказаний вище Закон має бути застосований у даній справі, оскільки на сьогодні в Україні триває воєнний стан, у зв`язку з чим виконання рішення суду в частині виселення [PERSON] та [PERSON] слід зупинити на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Аналогічна позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22 березня 2023 року в справі № 361/4481/19. За вказаних обставин, позов підлягає частковому задоволенню. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial