Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

25 лютого 2021 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , в якому просить ухвалити рішення, яким: - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 619069546101) загальною площею 158,8 кв.м., житловою площею 103 кв.м., посвідченого приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш Іриною Михайлівною, зареєстрований у реєстрі за №718; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 619069546101, номер об`єкта в РПВН:22983937) загальною площею 158,8 кв.м., житловою площею 103 кв.м., та внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, скасувавши запис №37077729 від 26.06.2020 про право власності. Свої вимоги мотивує тим, що 15.04.2015р. за договором дарування квартири, її син [PERSON] подарував їй квартиру [ADDRESS] . [INFO] син раптово помер. Після його смерті, в період, коли позивачка перебувала у важкому психологічному стані, до неї звернулась її рідна сестра , [PERSON] , із пропозицією тимчасово передати їй в управління спірну квартиру. Водночас, остання запевнила що буде здійснюватиме догляд за помешканням до моменту коли нормалізується її психологічний стан. Для надання їй таких повноважень по управлінню квартирою, [PERSON] вказала, що необхідно оформити на неї документи в нотаріуса. На пропозицію відповідачки [PERSON] погодилась. Не усвідомлюючи значення своїх дій внаслідок пережитої психологічної травми після смерті сина, вона, перебуваючи у приватного нотаріуса Капуш І.М., підписала документи, які, як вона розуміла , пов`язані із наданням відповідачці повноважень на тимчасове управління її квартирою без будь-якого переходу майнових прав. Сестрі вона довіряла, не мала сумнівів в добросовісності її намірів. Будучи в нотаріуса, позивачка не вникала, що конкретно підписує, при цьому їй ніхто не роз`яснював змісту документів, які вона підписувала. В лютому 2021 року вона звернулася до [PERSON] з проханням повернути їй документи на управління квартирою, однак сестра зазначила, що вона є новим власником нерухомості , яку хоче передати своїм дітям та будь-яких документів не поверне. Тоді позивачка дізналась та усвідомила, що замість повноважень на тимчасове управління квартирою, за договором дарування квартири, посвідченого 26.06.2020 року приватним нотаріусом Капуш І. М., вона подарувала своїй сестрі [PERSON] належну їй на праві власності квартиру, що була подарована їй сином. Жодних коштів від [PERSON] не отримувала. За таких обставин позивачка вважає, що договір дарування квартири від 26.06.2020р. підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, оскільки вчинений під впливом обману та за відсутності вільного волевиявлення, яке б відповідало їй внутрішній волі та внаслідок помилки щодо природи правочину. Адже, відповідачка, скориставшись її довірою, подавленим психологічним станом внаслідок втрати сина, похилим віком, слабким станом здоров`я, та наявністю доброзичливих відносин, навмисно ввела її в оману. Додатково позивачка зазначає, що після смерті сина у неї залишився єдиний внук - [PERSON] , [INFO] , якому вона планує в майбутньому залишити квартиру. Крім того, з моменту укладення оспорюваного договору, фактична передача нерухомого майна відповідачці не відбулась, позивачка і надалі має безперешкодний доступ до помешкання, несе витрати по всіх комунальних платежах. Ухвалою суду від 26.02.2021р. заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. В процесі розгляду справи , 30.03.2021р. , представник відповідачки - адвокат Штинда О.В. подав відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивачки повністю заперечує. Свою позицію мотивує тим, що не відповідають дійсності доводи позивачки про те, що відповідачка скористалась смертю сина та шляхом обману, внаслідок помилки позивача щодо природи договору дарування, уклала з нею такий правочин. Зазначає, що позивачка сама запропонувала відповідачці укласти оспорюваний договір дарування, на що [PERSON] погодилась. Згідно умов договору, сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості між ними. Договір не приховує іншого правочину та спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому Таким чином, встановлено відсутність помилки чи обману з боку обох сторін, а також й той факт, що його укладення відповідає вільному їх волевиявленню. Посилання позивачки на те, що вказаним договором вона відчужила на користь відповідачки найбільш цінне своє майно не відповідає дійсності, адже [PERSON] володіє на праві власності іншим майном - будинком та земельною ділянкою. Не заслуговують на увагу і твердження позивачки про те, що з моменту укладення оспорюваного договору до сьогодні, фактична передача спірного нерухомого майна не відбулась, оскільки згідно п. 11 договору дарування квартири від 26.06.2020р., право власності на таку у відповідача виникло з моменту його прийняття, а отже - укладення договору. Спірний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачем зареєстровано право власності на квартиру, отже, у результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваними безоплатно набуто право власності на квартиру. Жодної помилки щодо природи договору дарування квартири у позивача на момент його укладення і в подальшому і бути не могло, оскільки [PERSON] сама запропонувала його укласти і чітко розуміла та усвідомлювала, що безоплатно відчужує нерухоме майна на користь своєї сестри. Позивачка не довела належними і допустимими доказами факту наявності обману в діях відповідачки. 18.04.2022р. представник позивачки - адвокат Білик П.Б., надав суду додаткові письмові пояснення, в яких навів обставини та факти, аналогічні викладеним в позові, просив такий задовольнити. Зокрема наголосив на тому, що оспорюваний правочин вчинений під впливом обману та за відсутності вільного волевиявлення позивачки, внаслідок помилки щодо природи правочину. Відповідач скористалась її довірою та подавленим психологічним станом, що виник внаслідок смерті її єдиного сина. Ухвалою суду від 01.06.2022р. закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Білик П.Б., в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, зіславшись на обставини та факти, викладені у позові та письмових поясненнях, просили такий задовольнити. Представник відповідача, адвокат Штинда О.В. та відповідачка [PERSON] , в судовому засіданні заперечили позов та просили відмовити у задоволенні такого, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків по справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України врегульовано , що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. В ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. В даному випадку права позивачки представляв професійний адвокат. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Як встановлено судом, 15.04.2015р. за договором дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А., зареєстрованого за № 2835 син позивачки - [PERSON] подарував своїй матері, [PERSON] , квартиру [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 619069546101. [INFO] син позивачки , [PERSON] , помер. Вказаний факт стверджується відомостями свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 12 червня 2020 року виконавчим комітетом Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області. Згідно оспорюваного договору дарування , посвідченого 26.06.2020 року приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу Львівської області Капуш І. М., зареєстрованого за № 718, [PERSON] , подарувала своїй сестрі , [PERSON] , належне їй на праві власності майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 619069546101. номер об`єкта в РПВН: 22983937, загальною площею 138.8 кв. м., житловою 103.0 кв.м. Стаття 41 Конституції України визначає, що право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року, визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, які передбачені законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 328, 392 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У пред`явленому позові позивачка зазначає кілька підстав, які повинні слугувати мотивом для задоволення вимог. Зокрема, те, що в неї був відсутній намір на укладення саме договору дарування. Вона була необізнана про підписання такого договору, не усвідомлювала своїх дій, неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Крім того, раптова смерть сина призвела до важкого психологічного стану, за наявності якого було вчинено оспорюваний правочин, а також фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором не передавалась відповідачці. Тобто, правочин вчинений під впливом обману, за відсутності її вільного волевиявлення та внаслідок помилки щодо природи правочину. Також на думку позивачки, відповідачка скористалась її довірою та подавленим психологічним станом, що виник внаслідок смерті єдиного сина. На виконання вимог ст. 197 ЦПК України, готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз`яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду. В даному випадку в процесі проведення підготовчого розгляду судом оголошувалась перерва для надання можливості стороні позивача остаточно визначитись з підставами для визнання договору недійсним. Між тим, своїм правом сторона не скористалась, натомість в розпорядження суду 18.04.2022 надійшли додаткові письмові пояснення, в яких фактично позивач підтвердив первинно заявлені позовні вимоги та посилання на ст. 215, 203, 229-233 ЦК України , як підстави для задоволення позову. В процесі розгляду справи, в якості свідків, за їх згодою, були допитані позивачка [PERSON] , відповідачка [PERSON] та приватний нотаріус Капуш І. М. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що до оспорення даного договору у неї з сестрою були дуже близькі родинні стосунки. Їх сім`ї проживали в сусідніх будинках, вони допомагали одна одній коли росли їх діти. Саме у сестри вона зберігала всі свої документи та цінні речі. Вона з чоловіком та їх син важко працювали, щоб придбати дану нерухомість. У спірній квартирі проживала сім`я сина : він, його дружина та малолітній внук. [INFO] раптово, у віці 35 років , помер її єдиний син [PERSON] . Після його смерті позивачка була в пригніченому стані, не розуміла що відбувається. Сестра ж , разом з її сином [PERSON] , почали на неї психологічно впливати. Вони намагались сформувати її негативну думку про невістку, яка ніби-то буде претендувати на спірну квартиру. Саме за їх сприяння вона поїхала до приватного нотаріуса та просила укласти договір, щоб тимчасово передати кватиру відповідачці, яка брала на себе обов`язок в подальшому передати спірне нерухоме майно внуку позивачки. Оскільки позивачка нещодавно поховала сина, вона не вникала у зміст угоди, яку підписала в нотаріуса. Всі документи після цього забрала відповідачка, тому ознайомитись із змістом договору вона теж не могла. Через деякий час, коли вона звернулась з питання прийняття спадщини по смерті сина, вона згадала і про підписання угоди з відповідачкою. Оскільки з невісткою не виникло жодного спору щодо спадкового майна , вона і далі з внуком зі згоди позивачки, продовжували користуватись квартирою [ADDRESS] , [PERSON] запропонувала відповідачці документально повернути їй спірну квартиру згідно тієї усної домовленості, яка була між ними. Натомість дізналась, що відповідачка не має наміру повертати вказане житло, що нею фактично було підписано договір дарування і її сестра стала єдиним власником . При цьому відповідачка стверджувала про наявність значної суми боргу сина позивачки перед сином відповідачки, в погашення якого і була ніби-то передана спірна квартира. Відтак, позивачка звернулась за захистом своїх прав до суду, оскільки ніколи не мала наміру безоплатно передати своїй сестрі нерухоме майно, при підписанні договору її було введено в оману, а сама вона перебувала у стані, коли не усвідомлювала який документ підписує. Допитана в ході судового розгляду в якості свідка [PERSON] пояснила, що дійсно до даного спору, що виник між сторонами, у них з сестрою були дуже близькі родинні стосунки. Їх сім`ї фактично проживали разом, допомагали один одному, діти займались спільним бізнесом - здійсненням пасажирських перевезень . Раптово, [INFO] помер син позивачки. Це була велика втрата і для їх родини. Через невеликий проміжок часу після похорону [PERSON] позивачка прийшла і повідомила, що її невістка має намір претендувати на майно , яке придбано сином [PERSON] , в тому числі і на спірну квартиру. Саме з її ініціативи і було підписано договір дарування спірного житла, оскільки до смерті сина в позивачки були дуже погані стосунки з невісткою. У нотаріуса, при підписанні договору, крім позивачки був і її чоловік. Вони разом читали текст договору, знали його зміст. Крім цього, саме позивачка вибрала нотаріуса, вид договору, який просила укласти, оплатила всі нотаріальні послуги . Також окремо ними було обумовлено, що син відповідачки продовжить займатись фірмою, власником якої був [PERSON] . Наведене було викликано тим, що в зв`язку із смертю [PERSON] фірма могла припинити свою діяльність, що потягло б за собою значні фінансові втрати. Натомість, син відповідачки позичив значну суму коштів для збереження бізнесу. Всі прибутки від цього отримала позивачка та її сім`я, а борги залишились у сина відповідачки. В зв`язку з цим, коли [PERSON] помирилась з невісткою та звернулась до відповідачки з пропозицією подарувати їй спірну квартиру, [PERSON] відмовилась безоплатно передавати вказане майно. Вона поставила вимогу про повернення її сину коштів, які були витрачені ним для збереження бізнесу , що перебуває у власності сім`ї позивачки , та які він повинен повернути по борговим зобов`язанням перед третіми особами. Із-за цього і виник конфлікт , а її син продовжує віддавати борги . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона працює приватним нотаріусом Жовківського районного нотаріального округу. Вона була знайома з сином позивачки, оскільки він неодноразово укладав різного виду угоди, які вона посвідчувала. Після смерті [PERSON] до неї звернулась позивачка. В подальшому при отриманні консультації були також чоловік позивачки, відповідачка та її син [PERSON] . Вказані особи наголошували на тому, що у [PERSON] склались погані стосунки з невісткою і остання може претендувати на спірну квартиру, оскільки така була придбана [PERSON] у період його перебування у фактичних шлюбних відносинах з нею. Натомість позивачка зазначала, що в майбутньому житло має належати лише її єдиному внукові. Свідок, як нотаріус , кілька разів пояснювала позивачці наслідки укладення договору дарування, всі можливі ризики, проте вона наполягала на укладенні вказаної угоди та запевняла, що повністю довіряє своїй сестрі . Жодних заперечень з цього приводу не висловлювала і відповідачка. При укладенні договору не було потреби оголошувати тексту угоди, оскільки всі присутні самостійно читали та підписували документ. Первинно текст договору було роздруковано на простому аркуші та сторони прочитали його текст . Лише після видалення всіх описок, документ було виготовлено на спеціальному бланку та знову надано для прочитання як позивачці, так і відповідачці. При цьому жодна із сторін не повідомляла ніякої інформації про наявність будь-яких боргових зобов`язань один перед одним. Лише в подальшому , при заведенні спадкової справи виявилось, що відносини між позивачкою та її невісткою налагодились. Проте виник конфлікт , який на даний час є предметом судового спору. Відмовити в посвідченні договору дарування нотаріус не могла. Сторони наполягали на укладенні саме такого виду договору та на вказаних у ньому умовах. Про усні домовленості щодо подальшого повернення у власність позивачки спірного майна свідкові відомо лише зі слів сторін в приміщенні нотконтори. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка чоловік позивачки, [PERSON] , повідомив, що їх син був бізнесменом, допомагав всім знайомим і односельцям як спонсор, ніколи не мав жодних боргів. Він взяв до себе на роботу на фірму і свого двоюрідного - [PERSON] . [INFO] син раптово помер. Через невеликий проміжок часу до них з жінкою прийшов син відповідачки [PERSON] та сказав, що для того, щоб невістка не могла претендувати на спірне житло, треба тимчасово, на пів року, переписати право власності на квартиру на його матір. Позивачка повністю довіряла як своїй сестрі, так і племіннику. Проте, перебуваючи у стресовому стані після смерті єдиної дитини, ні вона, ні свідок , не вникали в зміст тих документів, які були підписані. Вважали, що [PERSON] діє в їх інтересах та повністю йому довіряли. Жодних грошових зобов`язань ні в їх сина, ні в них перед [PERSON] ніколи не було. Натомість він та його мати скористались їх безпорадним станом та шляхом обману заволоділи квартирою, яка була придбана ними та їх сином. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що його брат , [PERSON] , був власником фірми по здійсненню пасажирських перевезень. Згодом між ними виникла домовленість про спільний бізнес і свідок почав вкладати свою частину коштів та отримувати прибутки порівно з [PERSON] . [INFO] його брат раптово помер. Коли стало питання про збереження бізнесу, його тітці та дядькові було відомо про боргові зобов`язання , що виникли у фірми. Крім того, позивачка боялась, що її невістка буде претендувати на спірне житло, яке фактично купив брат, перебуваючи з нею у шлюбі. Тому саме вона звернулась до нотаріуса та просила укласти договір дарування на відповідачку. Він привіз свою матір лише на підписання самого тексту договору. Всі ж попередні зустрічі з нотаріусом, збирання необхідних документів, оплату послуг здійснювала позивачка. При підписанні договору він був присутній разом з матір`ю і чув, як нотаріус неодноразово роз`яснювала позивачці , що наслідки укладення дарування є серйозними, що вона позбавляє себе права власності на нерухоме майно. Проте позивачка настоювала на підписанні договору. Через деякий час родина зібралась та визначилась, що не можна допустити, щоб пропав бізнес, який створив брат. Погодились, що для продовження роботи слід вкладати кошти , які в подальшому будуть давати прибутки для матеріального забезпечення його сина. Саме він вкладав позичені у третіх осіб гроші в продовження бізнесу брата, натомість згодом його тітка відмовилась погасити ці борги та запропонувала його матері повернути спірне житло, уклавши знову договір дарування. Допитані також в якості свідків в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] повідомили лише про те, що їм нічого не відомо про наявність боргів у бізнесі, який він [PERSON] . Ствердили, що після похорону сина позивачка перебувала в дуже пригніченому стані та ніколи не висловлювалась в їх присутності з приводу свого наміру подарувати спірну квартиру своїй сестрі. Натомість завжди вказувала на те, що все що має буде належати її єдиному внуку. Жодних обставин щодо підписання договору дарування свідкам не відомо. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним Така правова позиція викладена у постанові ВС від 13 лютого 2020 року у справі N 756/6516/16-ц, провадження N 61-13359св19). Відповідно до п. 6 оспорюваного договору від 26.06.2020 року, позивачка та відповідачка підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості між ними, договір не приховує іншого правочину та спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Як вбачається з наведених вище даних, перед підписанням оспорюваного договору та його укладенням, сторони його прочитали, ознайомились з усіма супровідними для його укладення документами та погодившись з усіма його пунктами, попередньо вислухавши нотаріуса щодо наслідків його укладення, підписали такий. Тобто позивачці були відомі всі ризики, пов`язані з відчуженням належного їй майна. Договір дарування квартири від 26.06.2020р. посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачем зареєстровано право власності на квартиру. Отже, у результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваними безоплатно набуто право власності на квартиру. Таким чином, суд дійшов висновку, що жодної помилки щодо природи договору дарування квартири у позивача на момент його укладення і в подальшому бути не могло, оскільки [PERSON] сама запропонувала його укласти і чітко розуміла та усвідомлювала настання відповідних ризиків для неї, а саме те, що вона безоплатно відчужує нерухоме майно на користь своєї сестри. Окрім того, згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Між тим, позивачка не довела належними і допустимими доказами факту наявності обману в діях відповідачки. Що стосується тверджень позивачки про укладення договору дарування квартири за наявності тяжкої для позивача обставини - смерті сина, суд зазначає наступне. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16). При цьому, обов`язок по доведенню даних обставин лежить саме на позивачці. Однак в даному випадку останньою не доведено належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами того, що якби не смерть сина, вона б не відчужила спірного вказаного майна відповідачці за договором дарування. Так, ухвалою суду від 16.07.2021р. по справі була призначена експертиза за клопотанням сторони позивача для вирішення ряду питань. Зокрема, яка особистісна значимість для [PERSON] обставин пережитої події смерті сина [INFO] , чи описана обставина могла зумовити психічне захворювання (розлад), у якому психічному стані була остання під час укладання договору дарування квартири від 26.06.2020, чи здатна була [PERSON] , з урахуванням пережитої події смерті сина усвідомлювати фактичний зміст власних дій та їх наслідків та чи перебувала вона з урахуванням стану здоров`я та інших факторів після пережитої події у стані неможливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) у стані неможливості керувати своїми діями під час укладання спірного договору. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 20/к від 20.09.2021р., втрата сина, як і втрата будь-якої близької людини є значимою для її близьких. Смерть сина викликала у [PERSON] «реакцію горя», яка є нормальною та психологічно зрозумілою реакцією на втрату близької людини. Даний стан не є проявом психічного розладу і не позбавляв [PERSON] здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Жодних ознак (симптомів) характерних для психічної хвороби у неї виявлено не було. За матеріалами цивільного провадження відсутні будь-які відомості щодо психічних розладів у минулому. Посилання позивачки на те, що вказаним договором вона відчужила на користь відповідачки найбільш цінне, що є у її власності майно не відповідає дійсності, адже останньою до позовної заяви додано відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається, що [PERSON] володіє на праві власності іншим будинком та земельною ділянкою. Безпідставними на думку суду є і посилання позивачки на те, що з моменту укладення оспорюваного договору до сьогодні, фактична передача спірного нерухомого майна не відбулась, оскільки згідно п. 11 договору дарування квартири від 26.06.2020р., право власності на дарунок у відповідача виникло з моменту його прийняття, а отже укладення договору дарування у встановленому законом порядку. На думку суду, вищевказані обставини є самостійними і достатніми для відмови у задоволенні позовних вимог. Так, судом розглянуто справу в межах заявлених сторонами вимог, і на підставі поданих доказів. За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed