Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-24 00:00:00

[PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , подав до суду позовну заяву до Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, якою з урахуванням уточнення просив: скасувати рішення Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області XXVI сесії VIII демократичного скликання від 08 грудня 2022 року №767-26/2022, якою [PERSON] відмовлено у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] кадастровий номер земельної ділянки: 2623255400:01:004:0114, а також зобов`язати вказану селищну раду затвердити зазначену технічнe документацію. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 01 березня 2023 року провадження у справі було відкрито, вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження і призначено підготовче судове засідання на 31 березня 2023 року. 22 березня 2023 року до суду були подані письмові заяви з документами від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, для підготовки до розгляду яких, за клопотанням позивача і його представника суд відклав судове засідання на 04.04.2023 року, яке не відбулось через хворобу судді, перенесено на 21.04.2023 року. За цей час, відповідач подав відзив на позов з документами, а позивач відповідь на відзив. Разом з цим, до суду надійшла аналогічна заяви про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору від [PERSON] , а також колективна заява із тим же предметом, з документами від: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 03 квітня 2023 року позивач, через свого представника, подав заяву про уточнення позовних вимог в частині предмета, а також письмові пояснення. А 18 квітня 2023 року відповідач подав заперечення на відповідь з документами. Поряд з цим, у квітні 2023 року до суду надійшла додаткова заява [PERSON] з документами, про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також окремі заяви з документами від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . І 21 квітня 2023 року, розглянувши всі заяви про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без виходу до нарадчої кімнати, суд відмовив ухвалою у їх задоволенні, у зв`язку із недоведеністю заявниками того, що рішення по справі може вплинути на будь-яке їх право та відсутністю будь-яких документів, які б підтверджували наявність у них будь-якого титулу щодо спірної земельної ділянки чи гаражів. Також, обговоривши з учасниками справи усі питання необхідні для підготовки справи до судового розгляду, 12 квітня 2023 року без виходу до нарадчої кімнати, ухвалою, суд закрив підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду по суті на 11 травня 2023 року. Розгляд справи по суті здійснювався у декількох судових засіданнях і суд дозволив учасникам у справі подати додаткові докази та письмові пояснення до них. Разом з цим, за недоведеністю підстав, суд двічі відмовив відповідачу у відкладенні судового засідання та зупиненні провадження у справі. Стислі позиції учасників справи. Аргументи позивача і його представника. Рішенням суду, яке набрало законної сили, за позивачем було визнано право власності на будинок [ADDRESS] , і це право позивач зареєстрував належним чином. У зв`язку із чим, на підставі ст.377 Цивільного кодексу України та ст.120 Земельного Кодексу України, позивач має право отримати у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами за вказаною адресою. Для чого, він звернувся до відповідача із заявою та технічною документацією із землеустрою з проханням її затвердити для отримання у власність сформованої земельної ділянки з кадастровим номером 2623255400:01:004:0114, площею 0,1065га, шляхом її приватизації, як такої, що перебуває у його користуванні. Але, відповідач відмовив у затвердженні вказаної документації у зв`язку із невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам генерального плану Отинії та відсутністю погодження меж земельної ділянки з відповідачем, як із суміжним землекористувачем. Проте позивач не знайшов невідповідності місця розташування його ділянки генеральному плану та й сам відповідач не вказав у чому саме полягає така невідповідність, а непогодження меж ділянки взагалі не може бути підставою для відмови відповідачем у затвердженні технічної документації. Аргументи відповідача. Вперше, позивач звернувся до відповідача із заявою на погодження технічної документації щодо земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 0,0866га, а не 0,1065 га, після чого від мешканців багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] та [ADDRESS] почали надходити звернення щодо неправомірного використання позивачем земельної ділянки, яка межує з їх прибудинковою територією, оскільки він встановив паркан на ділянці, яка йому не належить, а належить мешканцям, які встановили там свої гаражі. Проте після цього, позивач звернувся із двома новими заявами, якими вже просив затвердити технічну документацію щодо земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , площею 0,1065га, але відповідач дійсно відмовив йому у цьому, позаяк згідно з генеральним планом забудови смт. Отинія на тій ділянці, яку хоче отримати у власність позивач передбачено будівництво 40 квартирного житлового будинку, а межі спірної ділянки визначено розробником технічної документації без участі та погодження відповідача, як землекористувача. Додаткові аргументи відповідача. В земельно-кадастровій книзі Отинійської ради за попереднім власником будинку, який нині належить на праві власності за позивачем, рахується дві земельні ділянки, площею тільки 0,05 га, з яких: 0,02 га (з призначенням, сільськогосподарські угіддя: рілля) та 0,03 га (під будівлями), а також земельна ділянка, площею 0,1625га (для ведення особистого підсобного господарства), що вказує на неможливість переходу до позивача при переході права власності на будинок, права власності на земельну ділянку, площею 0,1065га. Відповідно, позивач повинен був отримати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо ділянки, площею 0,1065га, а не подавати на затвердження вже виготовлену технічну документацію. Також сформована ділянка містить накладки на вулиці, проїзди у порівнянні з генеральним планом смт. Отинії та гаражами інших людей, які використовують земельні ділянки більше 15 років. Отже, передача ділянки позивачу у бажаному ним розмірі призведе до порушення прав громади, власників гаражів, під приватизацію підпаде частина дороги і проїзду, а також призведе до порушення вимог містобудівної документації та діючого законодавства. Додаткові аргументи позивача. Відповідач вводить в оману суд, що зазначені ним земельні ділянки, площею 0,02 га та 0,03 га, а також 0,1625 га були закріплені саме за будинком, який отримав у власність позивач, оскільки на дату прийняття рішення відповідачем про передачу у власність ділянки та ведення особистого селянського господарства попередньому власнику, вона не проживала за адресою [ADDRESS] . А розроблена позивачу технічна документація відповідає нормі безоплатної приватизації - не більше 0,15га, і погодження меж ділянки є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизація земельної ділянки. Інші твердження відповідача є безпідставними. Оцінка суду щодо фактів (обставин у спорі). 1. Відповідно до відомостей рішення Виконавчого комітету Отинійської селищної ради народних депутатів від 30.12.1993 року №94 та Державного акту на право приватної власності на землю (серія ІФ №07-02-2/000428), а також відомостей земельно-кадастрової книги №1 Державного комітету по земельних ресурсах Коломийського району, що містяться на сторінках 70-71, що згідно опису відповідає [ADDRESS] , під порядком номером: 222 (погосподарський:5), [PERSON] належало 0,2125 га землі (з яких: сільськогосподарських угід (рилля) - 0,1825, під будівлями - 0,03 га), але з них: 0,1625 га сільськогосподарські угіддя (рилля) - приватизовано, а 0,05 га (з яких: 0,002 - сільськогосподарські угіддя: рілля; 0,03га - під будівлями) знаходяться у її постійному і тимчасовому користуванні (том 2 а.с.18, 19-20, 2-5; том 1 а.с.181-183). Проте суд одразу відзначає, що на підставі вказаних фактичних даних, що містяться у наведених письмових доказах, а інших доказів суду не надано, суд неможе однозначно ідентифікувати конкретно визначені місця розташування цих (що, важливо - різних за своїм цільовим призначенням) земельних ділянок по [ADDRESS] . Адже в силу положень ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях, а в цих документах не зазначено про конкретно визначене місце розташування цих земельних ділянок, і жодна із сторін спору не змогла довести суду конкретно визначені місця розташування кожної із вказаних вище земельних ділянок на [ADDRESS] . Надана відповідачем копія Державного акту на право приватної власності [PERSON] щодо земельної ділянки, призначеної для ведення особистого підсобного господарства, площею 0,1625га, з огляду на її план, вказує на те, що вона межує з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (том 2 а.с.19-20 - копія Акту; том 1 а.с.18-19 - копія Акту прийому-передачі медових знаків та експлікації земельних угідь). Але відомості плану меж земельної ділянки, на яку претендує позивач (том 1 а.с.17 - копія плану зовнішніх меж ділянки) вказують на те, що сусідніми землевласниками чи землекористувачами, вказані особи не являються. Звичайно, минуло багато років з часу видачі Державного акту і сусіди могли змінитись, але це знову ж таки вказує на те, що доказів однозначного місця розташування цієї та інших ділянок [PERSON] суду не надано. Також суду не надано будь-яких доказів часу надання у користування [PERSON] земельних ділянок, площею 0,05га (з яких: 0,002 - сільськогосподарські угіддя: рілля; 0,03га - під будівлями), зокрема: до чи після затвердження Генерального плану. Але обидві обставини (щодо місця розташування земельних ділянок [PERSON] та часу надання у користування останніх вказаних ділянок) мають окреме юридичне значення, про що суд вкаже пізніше. 2. Рішенням виконавчого комітету Отинійської селищної ради народних депутатів від 03.03.1994 року №16 "Про затвердження генерального плану забудови смт.Отинія" було затверджено Генеральний план забудови смт.Отинія, відповідно до експлікації якого, між [ADDRESS] передбачено будівництво 40 квартирного житлового будинку (том 1 а.с.134,179 - копія рішення; 11,12,13-13а,130-133,136,180, - копія витягів (викопіювання) з Генерального плану). Однак і тут суд повинен одразу відзначити, що на підставі наданих йому доказів, зокрема викопіювання Генерального плану, у тому числі оригіналу, який надавався суду для огляду у судовому засіданні, суд не може констатувати, що Генеральний план містить чітко визначене місце розташування запланованого будівництва 40 квартирного будинку, оскільки цей план (сам по собі) містить два місця позначених номером 38: 1) одне з яких нанесено на дорозі по [ADDRESS] (а не на конкретній земельній ділянці, які знаходяться поруч і на одну з яких претендує позивач, на якій до речі нанесено два позначення резервної території будівництва, але на які накладається інше позначення у вигляді прямокутника, тлумачення якому у Генеральному плані - відсутнє); 2) а інше місце під номером 38 - трохи нижче та лівіше на плані від першого місця під номером 38 - знаходиться на дорозі та на двох сусідніх земельних ділянках на яких, з урахуванням умовних позначень, зображені вже збудовані житлові будівлі. І це, за даними самого розробника Генерального плану (том 1 а.с.10-13а). Отже суд повинен сказати, що він не погоджується із тим, що Генеральний план селища Отинія містить одне конкретно визначене місце, у якому заплановано будівництво 40 квартирного будинку. Але навіть якщо узяти те, яке є найбільш наближеним до земельної ділянки на яку претендує позивач, воно не вказано на земельній ділянці, на яку претендує позивач, а знаходиться на дорозі. Також суд відзначає, що площа тієї ділянки, на якій планується побудова будинку не визначена взагалі, жодним чином. 3. Рішенням Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 10 жовтня 2007 року №297-9/2007 "Про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки" громадянам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів по вулиці Свободи із земель запасу (землі вулиці, набережної площі). Їх також було зобов`язано виготовити проект землеустрою протягом 3-х місяців та заборонено приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації (том 1 а.с.51,75,83,90,96,107,109,223 - копія рішення). А рішенням Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 17 квітня 2008 року №393-12/2008 "Про надання дозволу на розміщення гаражу по [ADDRESS] " громадянину [PERSON] надано дозвіл на розміщення гаражу із збірно-розбірних конструкцій на прибудинковій території будинку по [ADDRESS] ; попереджено, що при виникненні необхідності конструкції гаражу розібрати; зобов`язано дотримуватись правил благоустрою прибудинкової території (том 1 а.с.58,222 - копія рішення). Проте суд і у цьому випадку вимушений констатувати, що на підставі вказаних фактичних даних, що містяться у наведених письмових доказах, а інших доказів суду не надано, суд неможе однозначно ідентифікувати конкретно визначене місце розташування кожної земельної ділянки, (при цьому - увага - по [ADDRESS] ), дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення яких для будівництва індивідуальних гаражів, було надано Отинійської селищною радою, а також дозвіл на розміщення гаражу. Забігаючи трохи наперед (про що буде вказано окремо далі) суд відзначає, що представники відповідача та виконавчого комітету, які проводили огляд спірної ділянки за участю жителів, які вказували на те, що на спірній земельній ділянці знаходяться їх гаражі прийшли до висновку, що жителі не мають належних документів, які підтверджують право користування ними ділянками під гаражами на ділянці, на яку претендує позивач. А у суді, коли суд вирішував питання щодо їх залучення до участі у справі у якості третіх осіб, ці особи підтвердили суду, що вони не виготовили у встановлений їм відповідачем строк земельну документацію, і не змогли пояснити суду на підставі яких документів вони вважають, що мають право користування ділянками під гаражами, на які претендує позивач. Як не надали суду і будь-яких документів, які б підтвердили належність їм гаражів. 4. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2015 року у справі №346/6661/14-ц, серед іншого, суд затвердив мирову угоду за якою: було припинено за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), а за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) визнано, право власності на житловий будинок, з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] . І ця ухвала набрала законної сили 09 березня 2015 року (том 1 а.с.14; том 2 а.с.59-60 - копія ухвали суду). При цьому, згідно з даними технічного паспорту від 03 травня 1982 року, будинок [ADDRESS] , спочатку належав [PERSON] , потім [PERSON] , а потім і [PERSON] (том 2 а.с.25-27 - копія технічного паспорту). І хоча вказана ухвала суду містить посилання на місцезнаходження (адресу) вказаних вище об`єктів нерухомого майна, вона не містить відомостей щодо конкретно визначеної земельної ділянки чи декількох земельних ділянок, з визначеними розмірами та цільовим призначенням, на якій чи яких, знаходяться вказані об`єкти (том 1 а.с.14; том 2 а.с.59-60 - копія ухвали суду). Разом з цим, 21 грудня 2016 року саме на підставі цієї ухвали у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено запис №18339788 про реєстрацію права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна №1134979526232, з розташуванням за адресою: [ADDRESS] , який складається з житлового будинку (загальною площею 39.77кв.м., житловою: 18.58) та таких складових частин: сарай Б; сарай В; вбиральня Г; огорожа №1,2 (а.с.16- копія витягу). При цьому суд враховує та погоджується із тим, що на момент набуття позивачем у власність вказаних об`єктів нерухомого майна (момент набуття ухвалою суду законної сили), положення частини 1 статті 377 ЦК України гарантували, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). А також діяли і положення частини 2 статті 120 ЗК України за якими, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Тому суд погоджується із тим, що [PERSON] (в силу закону), як і вказував його представник, набув право користування земельною ділянкою, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі і споруди, які він набув у власність, але питання про конкретний розмір цієї земельної ділянки та її цільове призначення залишається без відповіді, оскільки ні позивач, ні відповідач не надали суду належних доказів на підтвердження відповіді на це питання. 5. 21 грудня 2021 року [PERSON] звернувся із заявою від 20.12.2021 року до Отинійської селищної ради з проханням вирішити питання щодо меж земельної ділянки по [ADDRESS] та щодо погодження технічної документації, яка стосувалась цієї земельної ділянки, площею 0,0866га (том 1 а.с.104-105 - копія заяви та експлікації землі). Але будь-які докази на підтвердження результатів її розгляду, суду не надано (том 1 а.с.249; том 2 а.с.1-80). Однак після цього 10 січня 2022 року, 22 серпня 2022 року та 05 вересня 2022 року до Отинійської селищної ради із колективною заявою звернулись мешканці будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] з проханням вирішити питання меж прибудинкової території їх будинків, оскільки на земельній ділянці, яка межує з їх прибудинковою територією, і на яку претендує [PERSON] , ще з 1980-х років встановлені їх гаражі, якими вони користуються, а він самовільно встановив межу ігноруючи рішення Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 10 жовтня 2007 року №297-9/2007, що вказане вище (том 1 а.с.106, 110-111,113-119,120 - копії заяв; том 1 а.с.189-193,199,204,207,212,216,219, - копії фото гаражів та будинків на спірній земельній ділянці). 08 лютого 2022 року представниками вказаної ради та її виконавчого комітету, за участю [PERSON] та жителів, які звертались до ради було складено Акт, в якому було констатовано, що ті, для кого було прийнято рішення Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 10 жовтня 2007 року №297-9/2007 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою своє право не реалізували, а [PERSON] не має правових документів щодо меж земельної ділянки, яка перейшла йому у користування після набуття права власності на будинок [ADDRESS] . При цьому [PERSON] було рекомендовано розробити технічну документацію на тих же умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача та демонтувати самовільно встановлені металічні стовпчики, які встановлені на землях комунальної власності, а жителям багатоповерхових будинків - створити ОСББ і оформити права на землю під цими будинками (том 1 а.с.59,77,84,108,143 - копії Актів). Разом з цим 23 вересня 2022 року представниками вказаної ради та її виконавчого комітету, за участю жителів, які звертались до ради, але вже без участі [PERSON] було складено ще один Акт в якому було констатовано, що ні жителі, ні [PERSON] рекомендації не виконали, але останній вже встановив паркан з металопрофілю. При цьому по суті, було надано ті самі рекомендації (том 1 а.с.52,60,91,97,112,121 - копії Актів). 6. 10 листопада 2022 року, а потім 06 грудня 2022 року - повторно, [PERSON] звернувся до Отинійської селищної ради із заявами від 10.11.2022 №М-300/08-06 та від 06.12.2022 №М-356/08-06 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 2623255400:01:004:0114, площею 0,1065га, яку було зареєстровано 19 жовтня 2022 року у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку (том 1 а.с.8,9,125,126 - копія заяв; том 1 а.с.15-20 - копія технічної документації). Але рішенням Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області XXVI сесії VIII демократичного скликання від 08 грудня 2022 року №767-26/2022, [PERSON] було відмовлено у затвердженні вказаної технічної документації на вказану земельну ділянку (том 1 а.с.7,53,61,71,78,85,92,98,127,141,156, - копія рішення). Підставою для цього, з огляду на зміст рішення, стало невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генерального плану населеного пункту селища Отинія, затвердженого рішенням №16 від 03.03.1994 року та порушення вимог п.б ч.2 ст.198 Земельного кодексу України, а саме: відсутність погодження меж земельної ділянки Отинійською селищною радою, як з суміжним землекористувачем, що є складовою кадастрової зйомки (том 1 а.с.7,53,61,71,78,85,92,98,127,141,156, - копія рішення). Разом з цим, рішенням цієї ж ради від 26 квітня 2023 року №889-31/2023 у пункт 1 вказаного рішення було внесено зміни, зокрема змінено цифру 9 у площі земельної ділянки з 0,1095 га на 0,1065 га, у зв`язку із технічною опискою (том 1 а.с.236 - копія рішення). Але [PERSON] не погодився із вказаним вище рішенням і вважаючи, що відповідач порушує його цивільне право на приватизацію тієї земельної ділянки, якою він користується у зв`язку із переходом до нього права власності на нерухоме майно, яке на ній розташоване, звернувся до суду із позовом та уточненням вимог, з метою скасування цього рішення та зобов`язання відповідача виконати свій обов`язок в натурі, зокрема: затвердити подану ним технічну документацію на земельну ділянку (том 1 а.с.1-5 - позов, а.с.159-161 - заява). 7. За час розгляду справи судом, суду також було надано докази того, що на земельній ділянці на яку претендує [PERSON] дійсно знаходяться металеві гаражі (том 1 а.с.11,12,136- викопіювання з Генерального плану, а.с.189-193,199 - фото-схема розміщення гаражів), але їх правову, а не фактичну належність і правову, а не фактичну підставу їх знаходження на цій ділянці, достовірно встановити не вдалось, за відсутності доказів (том 1 а.с.1-249, том 2 а.с.1-80). Проте суд може констатувати, що земельна ділянка, на яку претендує позивач ( [ADDRESS] ) і щодо якої відповідач вважає, що Генеральним планом передбачено будівництво 40 квартирного будинку, межує з іншою земельною ділянкою ( [ADDRESS] ), на якій вже збудовано житловий будинок, заг.пл. 57,7кв.м., який на праві спільної часткової приватної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а за Генеральним планом, як вважає відповідач, і на цій земельній ділянці теж повинен бути збудований той самий 40 квартирний будинок (том 1 а.с.11,12,136 - викопіювання з Генерального плану; а.с.17- план зовнішніх меж земельної ділянки; а.с.189-193 - фото-схема розміщення гаражів; а.с.243 - витяг). Також суд враховує, що за даними державного кадастрового реєстратора Відділу №3 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, кадастровий номер земельної ділянки 2623255400:01:004:0114 змінився на: 2623255400:01:004:0794 у зв`язку із тим, що перший номер дублюється - призначений іншій земельній ділянці (том 2 а.с.36,38-39 - копія листа та витягу з Держземкадастру). А 18 липня 2023 року, на підставі заяви селищного голови Отинійської селищної ради до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України. Зокрема, самовільне захоплення земельної ділянки з кадастровим номером 2623255400:01:004:0794, адреса: [ADDRESS] (том 2 а.с.37 - витяг з ЄРДР). Проте станом на час прийняття судом рішення у цій справі, кримінальне провадження тривало. Оцінка судом правовідносин учасників спору. Отже, із встановлених обставин вбачається, що позивач (як новий власник нерухомого майна у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться на земельній ділянці у межах селища) вирішив скористатись своїм цивільним правом на приватизацію земельної ділянки, отриманої у користування від попереднього власника при переході права власності на вказану нерухомість, для чого звернувся до відповідача із заявою та вже розробленою технічною документацією для її затвердження відповідачем та передачу земельної ділянки йому у власність. І у межах цих правовідносин, на думку позивача, своєю незаконною відмовою у формі рішення про відмову у затвердженні вказаної документації відповідач порушив цивільне право позивача на приватизацію земельної ділянки, яка вже перебуває у його користуванні. Оцінка суду щодо юрисдикції спору. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висловлювалась про те, що розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів, у тому числі коли це стосується питань набуття у власність земельних ділянок. Проте, якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору. А якщо речове право щодо земельної ділянки відсутнє, то спір підлягає розгляду адміністративними судами у порядку адміністративного судочинства (постанова від 21 березня 2018 року, справа №536/233/16; постанова від 28 листопада 2018 року, справа №536/158/16-ц; аналогічні висновки були зроблені і у інших постановах 2018 року, двічі у 2019 році та у 2020 році). Вказані висновки були зроблені Верховним Судом у тих справах, де фактичні обставини спору вказували на те, що людина, яка звернулась до суду з позовом немала жодних речових прав на ту земельну ділянку, яку вона бажала отримати у власність. І саме при таких обставинах Велика палата Верховного Суду закривала провадження, оскільки такі справи розглядаються за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства. Але у даній справі, фактичні обставини спору є іншими. Зокрема, позивач набув у власність нерухоме майно (житло), яке розташоване на земельній ділянці, яку він і хоче приватизувати для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка в силу закону (ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України) передана йому у користування разом з будинком, хоча ця ділянка, ще не має конкретно визначених меж. Тож у цій справі, обставини є іншими у тому, що позивач вже має речове право на земельну ділянку (право користування) на відміну від справ, вказаних вище, і позивач звернувся до суду із позовом для захисту іншого речового права (права на приватизацію), а такі справи розглядаються саме у порядку цивільного судочинства. І саме тому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року (справа №599/567/17) зазначила, що у таких випадках спір є цивільним і повинен розглядатись судами у порядку саме цивільного, а не адміністративного судочинства. Оскільки у даному разі існують особливості набуття земельної ділянки у власність (її приватизацію) громадянами, коли вказана земельна ділянка перебуває у правомірному користуванні заявника. При цьому суд враховує, що як і у цій справі, яку розглядає суд, Велика Палата у вказаному випадку, мала справу із земельною ділянкою людини, яка також не мала чітко визначених меж до виготовлення технічної документації, але ця ділянка вже перебувала у користуванні людини, у зв`язку із переходом права власності на жилий будинок. Тому, зважаючи на обставини цієї справи та вказаної вище, яку розглянула Велика Палата Верховного Суду суд переконаний у тому, що спір між позивачем та відповідачем у цій справі слід розглядати саме у порядку цивільного, а не адміністративного судочинства. Оцінка суду щодо права позивача. Частина 2 статті 14 Конституції України передбачає, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. І зокрема частина 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлює, що громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. А пункт а) частини 3 цієї ж статті уточнює, що це може відбуватись шляхом безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Тож громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, повинен подати клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Але до клопотання громадянин має додати розроблену відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення (ч.1 ст.118 ЗК України). І з огляду на встановлені судом обставини, позивач вчинив передбачені законом дії. А відповідач, як відповідний орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) повинен був прийняти рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову (ч.2 ст.118 ЗК України). І відповідач також вчинив вказані у законі дії. Зокрема, він прийняв у передбачений законом строк рішення про відмову у затвердженні технічної документації. Проте в силу положень частини 8 статті 186 ЗК України, підставою для відмови у затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень (тобто, положень самої документації) вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. А саме рішення щодо відмови у затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію (ч.10 ст.186 ЗК). І уважно оцінивши зміст рішення відповідача, яким він відмовив у затвердженні технічної документації позивача суд відзначає, що воно не відповідає вказаним нормам закону. Зокрема, як правильно зазначив позивач, із змісту рішення відповідача взагалі неможливо зрозуміти про яку конкретно невідповідність саме технічної документації іде мова, про яку саме невідповідність якого саме місця розташування якого саме об`єкта, і яким саме вимогам Генерального плану Отинії невідповідає технічна документація, подана позивачем. Але зважаючи на вказані норми закону (і тут суд знову погоджується із позивачем) відмова повинна бути чіткою і недвозначною. По-перше, відмова буде законною тільки якщо вона містить чітку конкретну невідповідність саме технічної документації конкретним і чітким умовам містобудівної документації (якою безперечно є Генеральний план Отинії). Однак рішення відповідача такої чіткої невідповідності не містить. Будь-який аналіз технічної документації взагалі відсутній. По-друге, причина відмови з її конкретним описом повинна бути прямо і недвозначно вказана у самому рішенні відповідача, а не доводитись представниками відповідача у своїх поясненнях в суді, які до речі змінювались та доповнювались протягом всього строку розгляду справи. Невідповідність, як недолік, повинен бути описаний таким чином і для того аби позивач міг би побачити недоліки технічної документації та усунути їх, за наявності такої можливості шляхом зміни технічної документації або замовлення іншої документації із землеустрою, після попереднього отримання на це дозволу органу місцевого самоврядування (про що піде мова далі). Щодо суті самої невідповідності, наявність якої намагались довести представники відповідача своїми поясненнями, але опис якої відсутній у рішенні, то тут суд виходить з наступного. Як вже було встановлено судом, якщо використовувати умовні позначення та експлікацію, то Генеральний план містить два місця з номером 38, в яких передбачена забудова 40 квартирного будинку. Але щодо якого ж конкретно місця йде мова у невідповідності, про яку вказували представники відповідача, і чи не має там помилки, яка не з`ясована (оскільки місця два, а будинок 1), ні Генеральний план, ні рішення відповідача, ні його представники, відповіді суду не дали. І це при тому, що одне з цих місць взагалі розташоване не на земельній ділянці, і на дорозі плану. А як бути із тим, що і на одному, і на іншому місці із номером 38 (у всякому разі на тих земельних ділянках, на які вказували представники відповідача) існують - увага - збудовані, ще до затвердження Генерального плану жилі будинки, у тому числі й будинок позивача, неправомірність зведення яких не доведена відповідачем, і у рішенні ця обставина взагалі не знайшла свого відображення, якщо дійсно позивач хоче отримати у власність ділянку, на якій планувалось зведення 40 квартирного будинку. Окремої уваги заслуговує відсутність у рішенні відповідача будь-якого аналізу площі тієї ділянки, яка ніби запланована під будівництво 40 квартирного будинку, у її співвідношенні із площею ділянки на яку претендує позивач. Разом з цим, вказані обставини піднімають інше серйозне юридичне питання щодо доцільності існування Генерального плану із запланованим будівництвом там, де вже були побудовані будівлі іншими людьми до його затвердження. Хоча це питання дійсно є компетенцією відповідача, його представники не можуть і не повинні бути "сліпими", користуючись тільки папером без урахування дійсних фактичних обставин, відповідач повинен пам`ятати про принцип належного врядування, що є складовим елементом такого принципу місцевого самоврядування, як законність, що передбачений статтею 4 Закону України "Про місцеве самоврядування" і яким відповідач повинен керуватись при вирішенні будь-яких питань місцевого самоврядування. Також він повинен враховувати і право людей на приватне і сімейне життя та вже існуючі права власності, яким тривалий час ефективно користуються люди. І це при тому, що жодних документів про хоча би вже реально запланований початок будівництва 40 квартирного будинку, відповідач суду не надав, як і не підтвердив їх наявності на момент прийняття рішення про відмову позивачу у затвердженні його технічної документації. Тож про які суспільні інтереси йдеться, коли на нього посилаються представники відповідача, суду не зрозуміло і в рішенні відповідача це не вказано взагалі. Також суд відзначає, що рішення відповідача не містить жодної оцінки тому факту (хоча відповідачу було про це відомо вже на момент прийняття спірного рішення), що на земельній ділянці, на яку претендує позивач знаходились гаражі інших людей, якими як вони вказували користуються ними з 1980-х років. Як бути з ними, якщо за Генеральним планом, на думку відповідача, на цій же ділянці заплановано будівництво багатоквартирного будинку. Щодо другої підстави відмови позивачу у затвердженні технічної документації, яка вказана в рішенні, це порушення вимог п.Б ч.2 ст.198 Земельного кодексу України, зокрема: відсутність погодження меж земельної ділянки Отинійської селищною радою, як із суміжним землекористувачем, що є складовою частиною кадастрової зйомки, то тут суд виходить з наступного. По-перше, така підстава знову не має будь-якої прив`язки до технічної документації позивача, як цього вимагає частина 8 статті 186 ЗК України. По-друге. Дійсно, положення пункту б) частини 2 статті 198 ЗК України передбачають, що кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Але відповідач не надав суду і не зазначив у своєму рішенні, на якій підставі він є суміжним землекористувачем із земельною ділянкою, на яку претендує позивач, і відповідно що погодження меж земельної ділянки повинно було бути погоджено із ним саме, як вказано ним у рішенні, як із землекористувачем. Тут суд виходить із того, що в силу положень пункиту а) частини 2 статті 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Таким чином суд констатує, що із вказаних вище підстав і мотивів суд вважає, що рішення відповідача дійсно було прийнято із порушенням вимог, передбачених частиною 8 і 10 статті 186 ЗК України, і це рішення дійсно порушує право позивача на приватизацію. І тому, воно підлягає скасуванню, як належний спосіб захисту порушеного права позивача. Отже у цій частині, позов підлягає задоволенню. Але позов, у частині зобов`язання відповідача виконати свій обов`язок в натурі шляхом зобов`язання саме затвердити технічну документацію позивача, суд вважає передчасним, з огляду на ті самі підстави і мотиви, що вказані судом вище, та з урахуванням того, що багато питань, які суд вказав вище залишились без належної уваги, вивчення та оцінки відповідача, а вирішення таких питань є прямою компетенцію відповідача. І поки, що суд не бачить прямих підстав аби втручатись у компетенцію відповідача, незважаючи на аргументи позивача про те, що суд повинен забезпечити йому належний засіб правового захисту його порушеного цивільного права. У цьому випадку із позивачем суд вважає, що відповідача слід зобов`язати виконати свій обов`язок в натурі, але тільки шляхом повторного розгляду двох поданих позивачем заяв, у тому числі також, у зв`язку із наступним. Відповідач навіть не перевірив належним чином і не відобразив у своєму рішенні питання про те, чи був позивач належним суб`єктом звернення про приватизацію, у розумінні ч.1 ст.118 ЗК України. Тобто, чи дійсно позивач звертаючись за приватизацією земельної длянки, користується нею. Так суд вже вказував на те, що земельну ділянку у користування під нерухомістю позивач отримав в силу закону, як новий власник нерухомості, на якій вона знаходиться. Проте суд має на увазі її фактичний розмір, склад та цільове призначення. Представники відповідача тільки після запитань головуючого у судових засіданнях до позивача щодо розміру отриманої ним у користування ділянки, почали надавати суду додаткові пояснення і докази того, що до позивача не могла перейти у користування ділянка, площею 0,1065 га, і що взагалі він отримав у користування для обслуговування будинку тільки одну ділянку, площею 0,03га. Однак в рішенні відповідача про це нічого не зазначається і суд упевнений, що це питання не було оцінено відповідачем, хоча це його пряма компетенція. А це питання є настільки юридично серйозним, що відповідь на нього може призвести до відмови у затвердженні технічної документації взагалі, але з іншої підстави, яка не відображена у рішенні. Проте суд повинен був показати сторонам спору і це питання, оскільки позивач просив суд зобов`язати відповідача затвердити подану ним документацію, а без відповіді на таке питання, зробити це, суд в принцицпі неможе (навіть якщо такий спосіб захисту суд визнав би належним). Позаяк спочатку, на це питання повинен відповісти саме відповідач. І - увага - саме в залежності від відповіді на це питання, залежить і спосіб реалізації позивачем права на приватизацію. Оскільки якщо земельна ділянка, дійсно перейшла позивачу у користування у бажаному ним розмірі 0,1065га чи більшому (хоча він цього не довів і взагалі суд так і не почув від позивача в якому ж розмірі він отримав ділянку), то він за положеннями ч.1 ст.118 ЗК України може подавати технічну документацію одразу на затвердження. Але якщо він хоче приватизувати ділянку, яка не була у нього у користуванні, то за положеннями ч.6 і ч.7 ст.118 ЗК України, спочатку він повинен отримати дозвіл на розробку проекту землеустрою. Також не слід забувати, що позивач міг отримати земельну ділянку у користування частинами, тобто декількома різними ділянками, що межують одна з одною, що піднімає питання їх об`єднання, а також наявність ділянки чи ділянок з іншим цільовим призначенням ніж те, для якого він хоче отримати ділянку у власність. А у цьому випадку, в силу положень Закону України "Про землеустрій" передбачено виготовлення інших видів документації на землю. Що також не знайшло свого відображення у рішенні відповідача. І суду відповіді на ці питання не були надані, у тому числі й докази. Суд врахував, що статтею 118 ЗК України передбачено вичерпний перелік документів, які подає людина, яка бажає реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки, але відповідач має у своєму розпорядженні і має право використовувати усі доступні у нього документи, на підставі яких він може встановити підстави для відмови у затвердженні документації із землеустрою або затвердити її, в силу широкого повноваження, передбаченого ч.8 ст.186 ЗК України. Більш того, з огляду на зміст ч.8ст.186 та ст.118 ЗК України суд вважає, що відповідач у першу чергу, повинен був перевірити технічну документацію позивача саме на предмет її відповідність останнім положенням закону. А позивачу не заборонено подавати документи на підтвердження своїх аргументів щодо передачі йому у власність певної земельної ділянки. \~ \~ \~ \~Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню тільки частково, у визначений судом вище та обраний позивачем комплексний спосіб захисту (скасування рішення та зобов`язання виконати свій обов`язок в натурі). І хоча суд задовольняє позовні вимоги частково, по своїй суті, суд ухвалює рішення на користь позивача повністю, але коригує обраний ним спосіб захисту порушеного права. \~ \~ \~ \~При цьому, що стосується вказаного комплексного способу захисту, то тут суд виходить із положень частини 2 статті 5 ЦПК України за якими у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. \~ \~ \~ \~А обраний позивачем комплексний спосіб захисту, який з урахуванням мінімального, але допустимого втручання суду (яке не є виходом суду за межі позовних вимог), хоча і не передбачений прямо законом чи договором, але з огляду на зміст порушеного права позивача, спосіб, яким це порушення було допущено, а також наслідки такого порушення, відповідає порушеному праву та буде дійсно ефективним. Оцінка суду щодо судових витрат. \~ \~ \~ \~В силу положень частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та інших витрат, пов`язаних з розглядом справи. \~ \~ \~ \~При поданні позовної заяви, позивач сплатив 1073 гривні копійок (а.с.6), і незважаючи на те, що суд задовольняє позов частково, оскільки по суті повністю на користь позивачів, і позовні вимоги не є майновими, на підставі частини 1 статті 141 ЦПК України (якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог), сплачений позивачем судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача. \~ \~ \~ \~Також суд відзначає, що позивач та його представник заявили про своє бажання подати вже після рішення суду докази витрат на професійну правничу допомогу, для ухвалення судом додаткового рішення. А тому цим рішенням питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу не вирішується. Таким чином,

Outcome: partial