Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 27 жовтня 2017 року у вигляді курсової різниці у розмірі 146 048, 47 грн і суму, згідно з ст. 625 ЦК України, у розмірі, еквівалентному 5 058, 64 доларів США, а також понесені судові витрати. В обґрунтування позову вказано, що сторонами укладено договір позики 27 жовтня 2017 року. Позичальник, отримав суму позики у розмірі 10 800, 00 доларів США, проте у строк, передбачений договором, до 31 січня 2018 року не повернув. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили, присуджено стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 10 800,00 дол. США, проценти за користування коштами в сумі 1 075, 86 доларів США, 10 % річних за основним боргом у розмірі 896, 55 доларів США та 10 % річних за нарахованими процентами в сумі 38, 86 доларів США, що станом на день ухвалення рішення за офіційним курсом Національного банку України складає 322 459, 67 грн. 13 січня 2023 року на рахунок позивача надійшла грошова сума у розмірі 277 586, 25 грн, яка є частковим погашенням суми боргу за рішенням суду. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 30 травня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 01 червня 2023 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 03 червня 2023 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 27/. 05 червня 2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін /а. с. 28-29/. 10 серпня 2023 року засобами поштового зв`язку надійшла заява позивача про розгляд справи без участі позивача, свої вимоги підтримує у повному обсязі. 17 серпня 2023 року також засобами поштового зв`язку надійшла заява про розподіл судових витрат: судового збору розмірі 3 310, 36 грн та пов`язаних із наданням правової допомоги - 8 000, 00 грн. Позивач, його представник, враховуючи подану заяву від 10 серпня 2023 року, у судове засідання не з`явилися. Відповідач та / або його представник у судове засідання не з`явилися, викликався належним чином за адресою свого задекларованого місця проживання, за допомогою Електронного суду, однак про причини неявки, належним чином повідомленої сторони про час, дату і місце судового засідання, суду невідомо. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подала відзив і позивач не висловлював заперечень проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 27 жовтня 2017 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір позики, відповідно до якого останній позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 289 116, 00 грн, що є еквівалентом 10 800, 00 доларів США, строком до 31 січня 2018 року з поверненням у грошовій одиниці України в сумі еквівалентній 10 800, 00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України, встановленому на день повернення позики /а. с. 6/. Факт одержання відповідачем від позивача позики підтверджується підписанням договору [PERSON] і надання ним розписки позикодавцю [PERSON] /а. с. 6, 7/. У відповідності до п. 6 договору за користування грошовими коштами у строк після 01 лютого 2018 року до дня повернення позики [PERSON] сплачує [PERSON] щомісячно проценти до 05 числа кожного наступного місяця, за який нараховані проценти, в розмірі 12 % річних від суми заборгованості у еквіваленті до долара США (частина перша ст. 1048 ЦК України). Сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом Національного банку України станом на день платежу. За прострочення виконання зобов`язання зі сплати основної суми позики та/або процентів, визначених у п. 6 договору, [PERSON] сплачує [PERSON] 10 % річних від простроченої суми у еквіваленті до дол. США за весь час прострочення платежу (ст. 625 ЦК України). Сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом Національного банку України на день платежу, що передбачає п. 7 договору. По закінченню зазначеного строку відповідач на неодноразові усні звернення позивача з вимогою повернути заборгованість борг не повернув, дій щодо погашення заборгованості не вчинив. 28 жовтня 2019 року рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/61478/18-ц, яке набрало законної сили 12 лютого 2020 року на підставі постанови Київського апеляційного суду, стягнуто з [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 27 жовтня 2017 року у розмірі 322 459, 67 грн та судовий збір 3 584, 00 грн /а. с. 8-9, 10-13/. 13 січня 2023 року на стадії виконавчого провадження з виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2019 року на рахунок [PERSON] в АТ «Ощадбанк» перераховано частину грошових коштів, для погашення боргу, у розмірі 277 586, 25 грн. Різниця між сумою заборгованості і сплаченою сумою становить 44 873, 42 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. За змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У статті 625 Цивільного кодексу України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (зі змінами) в Україні воєнний стан діє з 24 лютого 2022 року до 15 листопада 2023 року. Відповідно до законодавства зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Виконується зобов`язання також в національній валюті України. Проте, сторони мають право визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, і у такому випадку сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається відповідно за офіційним курсом (або відповідно до іншого погодженого сторонами порядку). Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Заявляючи вимогу про стягнення курсової різниці, позивач аргументував її як право на стягнення грошових коштів, виражених у гривні з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, як втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції. При цьому, курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу. Разом з тим, «курсова різниця» жодним чином не може бути ні збитками, ні упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток. Такий правовий висновок повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15, провадження № 14-79цс18. Отже, так, як сума позики, згідно з договором позики від 27 жовтня 2017 року, становить 289 116, 00 грн із визначенням суми в еквіваленті в іноземній валюті - у розмірі 10 800, 00 доларів США, у стягненні суми втрат від інфляції суд відмовляє. Згідно з пунктом 7 договору позики від 27 жовтня 2017 року, за прострочення виконання зобов`язання із сплати основної суми позики та / або процентів, визначених у п. 6 договору, позичальник сплачує позикодавцю 10 % річних від простроченої суми у еквіваленті до долара США за весь час прострочення платежу. Сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається по офіційному курсу НБУ на день платежу. Нарахування штрафних санкцій, згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, починаючи з 24 лютого 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у тому числі 12 травня 2023 року (дата підготовки позовних вимог [PERSON] ), заборонено. Отже, враховуючи дію воєнного стану в Україні, нарахування суми 10 % річних від простроченої суми в еквіваленті до долара США, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України і пунктом 7 договору позики від 27 жовтня 2017 року, обмежується періодом з 02 грудня 2018 року по 23 лютого 2022 року. Сторона позивача, відповідно до частини першої статті 534 Цивільного кодексу, розрахувала і вказала у позовній заяві, у розрахунку суми, що боржником погашено основного боргу - 5 579, 57 доларів США, 12 % річних за користування коштами - 1 075, 86 доларів США, 10 % річних пені за договором - 935, 41 доларів США. Залишок непогашеної суми основного боргу - 5 220, 43 доларів США. Таким чином, за формулою: [Пеня] = [Сума боргу] * [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів* [Кількість днів], за період з 02 грудня 2018 року по 23 лютого 2022 року (1179 днів) пеня у розмірі 10 % річних, встановлених договором позики від 27 жовтня 2017 року, становить 1 802, 28 доларів США, виходячи із суми залишку непогашеної суми боргу у розмірі 5 220, 43 доларів США. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини другої статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 658, 76 грн (19, 90 % від 3 310, 37 грн), витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 1 592, 00 грн (19, 90 % від 8 000, 00 грн). Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial