Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

Позивач звернулась до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до відповідача про розірвання шлюбу, вказуючи на те, що 11 листопада 2019 року вони уклали шлюб. Разом із шлюбом був укладений шлюбний договір, що був перевірений та укладений нотаріусом відділу реєстрації актів цивільного стану в місті Каїр, переклад до договору був посвідчений 17.08.2020 року консулом Посольства України в Арабській республіці Єгипет, який засвідчив справжність підпису перекладача. Від шлюбу спільних дітей сторони не мають, спільного бюджету також не мають. Причиною розірвання шлюбу стала зрада відповідача. Позивачка зазначила, що від відповідача їй стало відомо про те, що у нього є стосунки із іншою жінкою, а він не має до [PERSON] почуттів та використав її для отримання посвідки на тимчасове проживання в України та подальшу еміграцію в країни ЄС. Окрім того, підставою для розірвання шлюбу стали протилежні погляди на шлюб та сімейне життя, наразі сторони фактично сторонні люди один одному, спільне господарство не ведуть, фактичні шлюбні відносини припинені, шлюб є формальністю, а між сторонами втрачено всі фізичні та духовні зв`язки. Збереження сім`ї неможливе і суперечить інтересам позивача. На підставі викладеного позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. До початку судового засідання через канцелярію суду представник позивача подав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомляв. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, що не з`явились у судове засідання. Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні учасниками справи не подавалися. Відповідач [PERSON] отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками 20.06.2023 року особисто, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк не скористався, внаслідок чого розгляд справи здійснюється за наявними матеріалами справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 11.11.2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали офіційний шлюбний договір у м. Каїр (а.с. 12-13; 14-15). У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: - хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; - об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; - юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави; В даних правовідносинах наявний іноземний елемент, зважаючи на те, [PERSON] є громадянином Арабської республіки Єгипет та має посвідку на тимчасове проживання в Україні. Крім того, шлюб був укладений не в Україні. Відповідно до статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін. Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до ч. 1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України. Як вбачається із доданих до позовної заяви документів, шлюб між сторонами був укладений не в Україні. Але позивач стверджує, що подружжя мало спільне місце проживання у м. Києві та [PERSON] має місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Факт того, що адреса: [ADDRESS] є останнім спільним місцем проживання подружжя, підтверджено, зокрема письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що є спільними знайомими подружжя (а.с. 45, 46, 54). Крім того, на вказану адресу судом було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, які [PERSON] отримав особисто, що також є доказом проживання відповідача за згаданою адресою. Згідно зі ст. 58 Закону України «Про міжнародне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умовами додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Стаття 60 зазначеного Закону регулює питання правових наслідків шлюбу. Згідно із ч.1, 2 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Шлюбний договір, укладений за правом Арабської Республіки Єгипет не містить умов щодо спільного особистого закону подружжя. Як встановлено судом, [PERSON] має посвідку на тимчасове проживання в Україні від 29.12.2021 року. Договір оренди квартири у [ADDRESS] , укладено між [PERSON] та [PERSON] 20 березня 2016 року. Письмовими поясненнями свідків було підтверджено, що із серпня 2020 року по лютий 2022 року [PERSON] та [PERSON] спільно проживала у м. Києві за адресою: [ADDRESS] . Також суд отримав достатні докази того, що відповідач продовжує проживати за вказаною адресою. Відтак, за правилами статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» має бути застосоване право України як право держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Документом, яким встановлено безпосередні процедури легалізації шлюбу, укладеного за кордоном, є Наказ Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року «Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні» із змінами та доповненнями. Тобто, для визнання шлюбу державою Україна, укладеного в іншій країні, з усіма правовими наслідками, шлюб необхідно легалізувати. За загальним правилом, легалізація це процедура приведення документів у ту форму, яка відповідає законодавству іноземної держави і визнається державними органами цієї держави. Процедура легалізації в Україні таких документів, як: свідоцтво про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України № 113 від 04.06.2002 року. Позивачем до матеріалів позовної заяви додано офіційний шлюбний договір, укладений між нею та [PERSON] , консульська легалізації якого, відповідно до інструкції про порядок консульської легалізації документів в Україні і за кордоном, затверджена наказом Міністерства закордонних справ України від 04.06.2002 року № 113 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.06.2002 року за № 535/6823), була проведена консулом Посольства України в Арабській Республіці Єгипет 17.08.2020 року (а.с. 14-15), згідно якого позивач та відповідач дійсно перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. 109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Позивач вказала, що шлюб із відповідачем фактично припинив своє існування з моменту подружньої зради, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, у зв`язку із чим вона наполягає на його розірванні. Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється в наслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалась даним правом та звернулась до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги заяву позивача, суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. При таких обставинах справи суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Згідно ч. 2 ст. 114, абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір, але не просила суд стягнути суму сплаченого судового збору із відповідача. Відтак, судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: approved