Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, мотивуючи позов по тим підставам, що між [PERSON] (далі за текстом - Позивач) та [PERSON] (далі за текстом - Відповідач) був укладений шлюб. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 листопада\~2018\~року по справі № 753/10187/18 шлюб між сторонами було розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбане наступне майно: квартира двокімнатна, загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м. що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира була придбана Відповідачем 28 серпня\~2017\~року за рахунок коштів, які були спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджується зокрема, Договором купівлі-продажу квартири від 28 серпня\~2017\~року, посвідченого Легкою Г.І. - приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №\~2115\~та заявою позивача про надання згоди на придбання у спільну сумісну власність подружжя зазначеної квартири. Згоди щодо поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати за [PERSON] право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м. Стягнути з відповідача судовий збір. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Ухвалою суду від 22.01.2021 по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду. Ухвалою суду від 26.07.2022 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити. До суду від представника відповідача надходив відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає про те, що спірне майно було придбано відповідачем за особисті кошти від реалізації 06.05.2016 2/3 частини цементного складу та від реалізації 21.06.2016 1/3 частини цементного складу. Крім того, у зазначених договорах купівлі-продажу зазначено про те, що даний об`єкт не є спільною сумісною власністю, а є його особистою власністю. Загальна вартість об`єкту нерухомості складала 63194,00 грн. Крім того, 26.07.2017 відповідачем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальна вартість нерухомого майна склала 1404000,00 грн. В договорі купівлі-продажу зазначено про те, що даний об`єкт не є спільною сумісною власністю, а є особистою власністю відповідача продавця. Вказує також про те, що впродовж 2005-2006 років відповідачем було здійснено будівництво житлового будинку, який в подальшому 26.07.2017 було реалізовано разом із земельною ділянкою вартістю 357\~959,22 грн. Після реалізації вищезазначеного нерухомого майна відповідачем було прийнято рішення придбати житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м. З врахуванням викладеного, в задоволенні позову просить відмовити повністю. До суду від представника позивача надходила відповідь на відзив, згідно якої зазначає про те, що твердження відповідача, викладені у відзиві стосовно спірної квартири, яка на думку відповідача є його особистою приватною власністю, є необґрунтованими та не підтверджені жодними допустимими доказами. Так, на підставу свої заперечень щодо поділу спірної квартири відповідач посилається на те, що в період з 05.05.2016 по 28.08.2017 ним було відчужено майно, яке є його особистою власністю та після реалізації такого майна, ним було прийнято рішення придбати квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м. Представник позивача звертає увагу на те, що спірна квартира придбана сторонами 28.08.2017, вартість квартири склала 174600,00 грн. Зазначає також про те, що відповідачем не надано жодного доказу використання відповідачем грошових коштів, отриманих внаслідок продажу 2/3 та 1/3 частки цементного складу та земельної ділянки на придбання спірної квартири, враховуючи значний проміжок часу, більше, ніж 1 рік. Повідомляє суд також про те, що придбання спірної квартири здійснено за рахунок коштів, які були отримані подружжям від продажу власного будинку за адресою: [ADDRESS] . Крім того, зазначає про те, що [PERSON] 13.05.2017 продала належний їй на праві власності автомобіль марки Volkswagen д.н.з. [NUMBER] , за ціною 450000,00 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу. 11.03.2016 [PERSON] було продано земельну ділянку, яка була її особистою приватною власністю за ціною 147000,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки. Зазначає також про те, що заробітна плата позивача в період з лютого 2008 по 28.10.2016 складала 28500,00 грн. Таким чином, отримані позивачем кошти від продажу власного рухомого та нерухомого майна, а також заощадження, були використані позивачем на придбання спірної квартири. До суду від представника відповідача надходили заперечення на відповідь на відзив, в яких представник вказує про те, що грошові суми вносились позивачем як на спільний банківський рахунок, так і на її особистий банківський рахунок, а тому твердження позивача про участь в придбанні квартири є недоведеною. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, вислухавши думку сторін по справі, виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В ч.1 статті 5 ЦПК України, зазначено про те, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У відповідності з ч. 1ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Частиною 2 ст.\~78\~ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 28.02.2015 року був укладений шлюб, про що Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 28 лютого\~2015\~року зроблено відповідний актовий запис за № 324. Згідно договору купівлі-продажу від 28.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Легкою Г.І. та зареєстрованого в реєстрі за №\~2115, \~ [PERSON] придбав квартиру загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно вказаного договору та нотаріально посвідченої заяви від 28.08.2017, даний правочин вчинено зі згоди дружини покупця [PERSON] [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 листопада\~2018\~року по справі № 753/10187/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Частиною 1\~статті 57 СК України\~встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету в період купівлі об`єкту нерухомості, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18). З огляду на викладені обставини, враховуючи, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі та відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог і наявність підстав\~для поділу спільного майна подружжя, враховуючи, що відповідач ніяким чином не спростував наведені доводи позивача. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже судовий збір підлягає стягненню з відповідача в розмірі 1746,00 грн.

Outcome: approved