Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-16 00:00:00

Позивач Керівник Ужгородської окружної прокуратури звернувся в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради в місті Дніпропетровському ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання недійсним в частині договору купівлі-продажу, визнання права власності та витребування мана з чужого незаконного володіння. Позов обгрунтовує тим, що Ужгородською окружною прокуратурою в ході опрацювання інформації органу опіки та піклування - служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради виявлено порушення житлових та майнових прав неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Прокурор вказує, що 30.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою : [ADDRESS] , згідно якого продавець [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили квартиру, право власності на яку мала малолітня [PERSON] . Крім цього право користування вищевказаною квартирою мали малолітні [PERSON] та [PERSON] , які проживали в ній та яка була їх єдиним житлом. В якості дозволу органу опіки та піклування надано рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у міста Дніпропетровську ради № 223 від 28.10.2015, умови якого не дотримано, оскільки за п.3 рішення такий дозвіл дійсний виключно за умови одночасного з продажем квартири за адресою [ADDRESS] , придбання житла на імя дитини [PERSON] квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] . Прокурор вказує, що житло на імя дитини [PERSON] - квартири за вказаною адресою не придбано ані одночасно з продажем попередньої, ані в подальшому. Водночас зазначену квартиру за договором купівлі-продажу від 30.10.2015 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Ужгородської нотаріальної контори було відчужено [PERSON] та придбано на імя [PERSON] . У подальшому вказана квартира була відчужена [PERSON] за договором купівлі-продажу від 16.01.2016 року. Прокурор вказує, що на сьогоднішній день не забезпечено житлові права неповнолітніх з вини відповідача [PERSON] , а малолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не мають можливості нарівні з іншими реалізувати своє право на житло та ризикують набути статусу безпритульних дітей. Позивач зазначає, що купівля квартири в м. Ужгороді була здійснена за кошти дитини [PERSON] та мала бути придбана на її імя, договір купівлі-продажу від 30.10.2015 між [PERSON] та [PERSON] , мав бути укладений таким чином, щоб право власності на придбане майно перейшло до [PERSON] . Прокурор вказує, що при укладенні договору купівлі-продажу від 30.10.2015 між [PERSON] та [PERSON] було порушено вимоги ч.3 ст.203 ЦК України. На думку прокурора, для захисту прав дитини [PERSON] виникає необхідність у визнанні вказаного договору купівлі-продажу від 30.10.2015 року недійсним в частині покупця [PERSON] , а покупцем за договором має бути визнана [PERSON] від імені якої діє мати [PERSON] . Окрім наведених порушень , прокурор вказує, що вказаний договір не був спрямований на реальне настання наслідків, про що свідчить той факт, що зазначену квартиру за договором купівлі-продажу, було відчужено колишньому власнику [PERSON] вже через 2,5 місяці після її придбання, а місцем реєстрації неповнолітніх дітей, згідно довідки АДР ГУДМС України в Закарпатській області визначено взагалі іншу адресу: [ADDRESS] , яка не належить на праві власності ані законному представнику [PERSON] , ані малолітнім дітям. Водночас право власності на вказану квартиру належить тому ж самому [PERSON] . Викладене свідчить про спрямованість укладених правочинів виключно на позбавлення малолітньої [PERSON] права власності на квартиру, а двох інших малолітніх дітей - права користування житлом. Прокурор зазначає, що відповідач [PERSON] укладаючи договір купівлі-продажу від 30.10.2015 не врахувала інтереси неповнолітніх дітей та право неповнолітньої [PERSON] на власність, чим порушила житлові права неповнолітньої [PERSON] . Прокурор, який звертається до суду в інтересах громадян, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів громадян, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Звертаючись до суду з даним позовом прокурор зазначає, що частиною першою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Підставою для звернення до суду з даним позовом прокурор зазначив те, що [PERSON] є малолітньою особою , у звязку з чим не спроможна в силу свого віку самостійно захистити свої житлові права . Органом опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради в місті Дніпропетровському ради не вжито всіх необхідних заходів щодо забезпечення житлових прав малолітніх дітей, у звязку з чим прокурор звертається до суду за захистом прав малолітньої дитини, шляхом реалізації функції представництва. З огляду на викладене, оскільки купівля квартири в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2015 укладеним між [PERSON] та [PERSON] була здійснена за кошти неповнолітньої дитини [PERSON] прокурор просить суд: - визнати недійсним з часу укладення договір купівлі-продажу від 30.10.2015 укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири за адресою [ADDRESS] в частині покупця [PERSON] , покупцем визнати [PERSON] , [INFO] , в інтересах якої діяла [PERSON] - визнати право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за [PERSON] - витребувати з незаконного чужого володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] та повернути її законному власнику [PERSON] . Прокурор скориставшись наданими йому процесуальними правами 07.06.2018 року подав до суду заяву про зміну позовних вимог та залучення співвідповідача по справі. Згідно заяви просив суд залучити в якості співвідповідача [PERSON] та змінив одну із заявлених раніше позовних вимог виклавши її в наступній редакції: витребувати з незаконного чужого володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] та повернути її законному власнику [PERSON] . Заява про зміну предмета позову від 07.06.2018 року мотивована тим, що спірна квартира згідно договору купівлі-продажу від 04.12.2017 року була продана гр. [PERSON] , а відтак власником квартири є гр. [PERSON] і відповідно вимогу про витребування спірної квартири у власність [PERSON] слід предявити до неї. 27.11.2020 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що вимоги прокурора не підлягають до задоволення виходячи з наступного. 15.10.2015 року [PERSON] уклала з ЖБК «Озерний край» договір фінансування будівництва житлового будинку № 39/2/14 предметом якого було отримання у власність житлової квартири в [ADDRESS] . 15.10.2015 року нею було повністю профінансовано будівництво та підписано акт прийому-передачі вказаної квартири. Однак, враховуючи, що дитина не могла були членом ЖБК, оскільки не досягла 16 років, всі документи мати оформляла на себе. 30.10.2015 року купівля-продаж між [PERSON] та [PERSON] була формальною, оскільки кошти за квартиру вже були передані 15.10.2015 року , і [PERSON] як учасник ЖБК оформив право власності на квартиру на своє імя і вступив як продавець при нотаріальному оформленні договору. Вважає, що вимога прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.10.2015 року в частині покупця не підлягає до задоволення, оскільки така квартира купувалась не за кошти отримані від продажу дніпропетровської квартири та в свою чергу не підлягають до задоволення й інші позовні вимоги. 21.12.2020 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого зазначив, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , був укладений 30.10.2015 між [PERSON] (як власник) та [PERSON] , що ще раз підтверджує той факт, що жодних законодавчих перешкод в укладенні його на імя [PERSON] на момент укладання не було. Право власності на майно неповнолітньою [PERSON] набуто в порядку спадкування після смерті баби, на момент продажу квартири в м. Дніпропетровськ вона була одноособовою її власницею. Таким чином, уклавши договір купівлі-продажу майна на себе [PERSON] окрім житлових прав, порушила майнові права дитини на майно. Позиція сторін справи : Представник позивача в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримала повністю, та просила суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та заяві про зміну позовних вимог та залучення співвідповідача по справі від 07.06.2018 року. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, з підстав викладених у письмовому відзиву . Зокрема наголосив на тому, що [PERSON] в інтересах якої звернувся прокурор до суду на час розгляду справи є повнолітньою особою, а відтак прокурор втратив право на представництво інтересів особи. [PERSON] в судове засідання повторно не зявилася, будучи належним чином повідомлена про дату час і місце розгляду справи , про причини неявки суд не повідомлено. [PERSON] в судове засідання повторно не зявилася, будучи належним чином повідомлена про дату час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомлено. Третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Амур-нижньодніпровської районної ради в місті Дніпропетровському ради в судове засідання повторно не зявилася, будучи належним чином повідомлена про дату час і місце розгляду справи. На адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника у звязку з відсутністю фінансування для відряджень працівників. Третя особа - Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та висловив думку про задоволення заявлених позовних вимог. В наступні судові засідання не зявлявся. Головним спеціалістом служби у справах дітей Ужгородської міської ради подано до суду численні клопотання про розгляд справи без його участі. Заяви, клопотання : 24.03.2017 року керуючий справами виконкому, заступник голови комісії з питань захисту прав дитини Амур - Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. 27.03.2017 року керуючий справами виконкому, заступник голови комісії з питань захисту прав дитини Амур - Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. 03.04.2017 року керуючий справами виконкому, заступник голови комісії з питань захисту прав дитини Амур - Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. 07.06.2018 року позивачем подано до суду заяву про зміну позовних вимог та залучення співвідповідача. 28.01.2019 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи. 23.09.2019 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про відкладення розгляду справи. 20.02.2020 року представником відповідача [PERSON] подано до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи 13.05.2020 року позивачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 21.10.2020 року позивачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 07.05.2020 року головним спеціалістом служби у справах дітей Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. 27.11.2020 року представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву. 21.12.2020 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив 28.04.2021 року представником позивача подано до суду заяву з процесуальних питань. 03.03.2022 року головним спеціалістом служби у справах дітей Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про розгляд справи без його участі. 27.01.2023 року представником відповідача [PERSON] подано до суду заяву про приєднання доказів. 12.06.2023 року представником позивача подано до суду клопотання про залучення співвідповідача по справі, зміну предмету позову та залучення третьої особи. 12.06.2023 року головним спеціалістом служби у справах дітей Ужгородської міської ради подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 23.11.2016 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. відкрито провадження по справі. 19.09.2018 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду заяву представника позивача про залучення у якості співвідповідача - задоволено. 16.08.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду в задоволенні клопотання про залучення співвідповідача по справі, зміну предмету позову та залучення третьої особи - відмовлено. Заслухавши вступне слово позивача, представника відповідача [PERSON] , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги, правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 2-1487, виданий 09.10.2015 Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою ( а.с. 44-46. Т.1) Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 45407288 від 09.10.2015 року власником квартири за адресою [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 2-1487, виданий 09.10.2015 Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою ( ( а.с. 45-46. Т.1) Відповідно до рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради від 16.10.2015 року за № 219/9 « Про надання дозволу [PERSON] на продаж квартири та придбання квартири на імя дитини» було вирішено: - надати дозвіл [PERSON] на продаж квартири за адресою [ADDRESS] , яка належить дитині - [PERSON] , [INFO] , за наявності зареєстрованих дітей: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - Надати дозвіл законному представнику - матері [PERSON] підписати від імені [PERSON] , відповідні документи щодо оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна. - Дозвіл на продаж квартири за адресою [ADDRESS] надається за умови одночасного оформлення придбання житла за адресою. [ADDRESS] на імя дитини [PERSON] - Зобовязати законного представника - матір, [PERSON] гарантувати збереження нею права користування житлом за дітьми: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою [ADDRESS] . - Вчинити нотаріальні дії згідно даного рішення протягом 3 місяців та надати до Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради копії відповідних документів. ( Т.1 а.с. 91-92) Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську рада від 28.10.2015 року за № 223 « Про надання дозволу [PERSON] на продаж квартири, яка належить [PERSON] та придбання квартири на імя дитини» було вирішено: - надати дозвіл [PERSON] на продаж квартири за адресою [ADDRESS] , яка належить дитині - [PERSON] , [INFO] , за наявності зареєстрованих дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - Надати дозвіл законному представнику - матері [PERSON] , підписати від імені [PERSON] , відповідні документи щодо оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна. - Дозвіл на продаж квартири за адресою [ADDRESS] надається за умови одночасного оформлення придбання житла за адресою. [ADDRESS] на імя дитини [PERSON] - Зобовязати законного представника - матір, [PERSON] гарантувати збереження нею права користування житлом за дітьми: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою [ADDRESS] . - Вчинити нотаріальні дії згідно даного рішення протягом 3 місяців та надати до Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради копії відповідних документів. - Рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську від 16.10.2015 року за № 219/9 «Про надання дозволу [PERSON] на продаж квартири яка належить [PERSON] , за наявності зареєстрованих дітей [PERSON] , [PERSON] та придбання квартири на імя дитини вважати таким, що втратило чинність. ( Т.1 а.с. 28-29) Як встановлено судом, [PERSON] народилась [INFO] , що стверджується даними свідоцтва про народження ( а.с. 26, Т.1) Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.10.2015 року за № [NUMBER] квартира за адресою [ADDRESS] є власністю [PERSON] ( Т.1 а.с. 68) Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 46621375 від 30.10.2015 року квартира за адресою [ADDRESS] є приватною власністю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.10.2015 року за № 46620885 ( Т.1 а.с. 69-70) Судом встановлено, що 30.10.2015 року між [PERSON] яка згідно рішення від 28.10.2015 року за № 223 про надання дозволу на відчуження квартири діє від імені малолітньої [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою : [ADDRESS] , згідно якого продавець [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили квартиру належну продавцю на праві приватної власності. Договір посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівка А.В. ( а.с. 18-20 Т.1) Відповідно до договору № 39/2/14 від 15.10.2015 року ЖБК «Озерний Край» в особі голови кооперативу Палапи Б.М. з однієї сторони та [PERSON] з іншого боку було укладено договір пор наступне. Предметом договору є участь [PERSON] у фінансуванні будівництва житлового будинку для чого передаються ЖБК «Озерний Край» грошові кошти з метою отримання у власність об`єкт фінансування з характеристиками згідно 1.2. цього договору, а саме квартири за адресою [ADDRESS] . Вартість квартири становить 245000,00 грн. ( а.с. 79-83) Судом встановлено, що 30.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою : [ADDRESS] , згідно якого продавець [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру належну продавцю на праві приватної власності. Договір посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівка А.В. ( а.с. 59-63 Т.1) Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання видана головою ЖБК «Озерний край» [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою [ADDRESS] разом з нею зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 67, Т.1) Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 68066391 від 14.09.2016 року, квартира за адресою [ADDRESS] є приватною власністю [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 16.01.2016 року. ( а.с. 111-113,Т.1) Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети, породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). Статтею 204 ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з цією презумпцією вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Як встановлено ч. 1 та 3ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Відповідно до ч. 3ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства»батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, відмовлятися від належних дитині майнових прав, зобов`язуватися від імені дитини порукою чи видавати письмові зобов`язання. Статтею 177 Сімейного Кодексу України (надаліСК України)передбачено, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, щодо майна, власником (співвласником) та/або користувачем якого є дитина. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Системний аналізст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»,ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства»таст. 177 СК Українидає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх. Так, за змістом цитованої вищест. 177 СК Українидбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - це обов`язок батьків, а додаткові засоби контролю з боку держави, передбачені статями17,18 Закону України «Про охорону дитинства»,статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», покликані забезпечити належне виконання саме батьками своїх обов`язків. З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, враховуючи приписи чинного законодавства, з огляду на те, що відповідач [PERSON] не виконала рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську рада від 28.10.2015 року за № 223 « Про надання дозволу [PERSON] на продаж квартири, яка належить [PERSON] та придбання квартири на імя дитини» в частині придбання житла за адресою [ADDRESS] на імя дитини [PERSON] , чим порушила майнові права неповнолітньої дитини [PERSON] , купівля квартири за адресою [ADDRESS] була здійснена за кошти неповнолітньої дитини [PERSON] та мала бути придбана на її ім`я, при укладенні договору від 30.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] купівлі-продажу квартири за адресою : [ADDRESS] зареєстрованого в реєстрі № 3-740 діяла у власних інтересах, а не в інтересах неповнолітньої , що призвело до порушення майнових та житлових прав малолітньої [PERSON] , та житлових прав [PERSON] , [PERSON] суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу від 30.10.2015, укладений між [PERSON] ( продавець) з однієї сторони та [PERSON] ( покупець) з іншої сторони, посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівка А.В. 30.10.2015 року, зареєстрований в реєстрі за №3-740, недійсним в частині покупця та визнання [PERSON] , [INFO] , в інтересах якої діяла [PERSON] покупцем за договором купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеного 30.10.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Ластівка А.В. 30.10.2015 року, зареєстрований в реєстрі за №3-740. За правилами ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи для неї та, що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Що стосується позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру та витребування квартири з незаконного чужого володіння, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, на час ухвалення рішення суду , квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності Державній іпотечній установі на підставі договору купівлі - продажу серія та номер 1547 виданий 28.05.2020, видавник ПН КМНО Заєць І.О., що стверджується даними з інформації державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 334742967 від 06.06.2023 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі №466/8649/16-ц вказано, що: «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)». У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. З огляду на викладене, суд приходить до висновку , що заявлена прокурором позовна вимога про визнання права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за [PERSON] є неефективним способом захисту порушеного права, а відтак у її задоволенні слід відмовити. Обрання позивачами неефективного способу захисту порушеного права є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Щодо позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав. Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування. Суд зазначає, що під час розгляду даної справи позивачем належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України не доведено , що на момент розгляду справи квартира за адресою : [ADDRESS] , яку позивач просить витребувати з незаконного чужого володіння [PERSON] на користь [PERSON] перебуває у незаконному володінні [PERSON] . Суд звертає увагу на те, що позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Як було встановлено судом, в ході розгляду справи в суді у володінні [PERSON] відсутня квартира за адресою : [ADDRESS] , яку позивач просить витребувати. ( з 28.05.2020 року власником квартири є Державна іпотечна установа), а відтак у задоволенні [PERSON] слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Суд зазначає, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не відкриття провадження. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. Оскільки відповідач [PERSON] на час розгляду справи є неналежним відповідачем щодо позовних вимог в частині витребування з незаконного чужого володіння [PERSON] на користь [PERSON] спірної квартири ,суд відмовляє в позові до неналежного відповідача. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно ст. 141 ЦПК Україниякщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог тому суд вважає, що оскільки позивач за подання позову звільнений від сплати судового збору, з відповідача [PERSON] слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 1378,00 грн. судового збору. На підставі викладеного та,

Outcome: partial