Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

Позивач Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє в інтересах малолітньої [PERSON] , звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що батьки малолітньої дитини [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] згідно із заявою батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я від 10.03.2022 року відмовились забирати дитину з КПП «Міський перинатальний центр» ХМР. 10.03.2022 року складено Акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я. Батьки дитини вказані у свідоцтві про народження згідно зі статтею 133 Сімейного кодексу України. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 29.06.2022 року № 178 малолітній [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Згідно з Актом про факт передачі дитини від 05.08.2022 року, на підставі Наказу Служби у справах дітей по Немишлянському району від 26.07.2022 «Про тимчасове влаштування малолітньої, позбавленої батьківського піклування, та потрапила до складних життєвих обставин», малолітня [PERSON] була передана в прийомну сім`ю [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 21.09.2022 № 279 «Про влаштування до прийомної сім`ї на виховання та спільне проживання дитини, позбавленої батьківського піклування» влаштовано [PERSON] до прийомної сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 19.10.2022 № 317 «Про створення дитячого будинку сімейного типу на базі прийомної сім`ї і влаштування на виховання та спільне проживання дітей, позбавлених батьківського піклування» малолітня [PERSON] влаштована на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] , які проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі до часу звернення позивача з цим позовом до суду не звертались до Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з приводу зацікавленості та можливості повернення у родину малолітньої [PERSON] , та не цікавилися долею дитини. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року позов Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів та закріплення житла прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду. Відповідач [PERSON] 10.04.2023 року надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що [INFO] у нього та його дружини [PERSON] народилася донька [PERSON] . Під час виписки із пологового будинку їм видали довідку, відповідно до якої дитина вважалася повністю здоровою. В період вагітності жодних зауважень з боку лікарів щодо розвитку плоду не було, результати всіх необхідних аналізів відповідали нормам. [PERSON] разом з дитиною виписали з пологового будинку одразу після пологів. Вдома донька їжу не приймала у будь-який спосіб, її фізичний стан дуже погіршився. Через кілька днів вони звернулися до лікарні, де їм повідомили діагноз доньки - трисомія. Через незадовільний стан дитина терміново потребувала медичної допомоги та лікування. Відповідач наголосив, що в передпологовий період почалася війна, місто Харків було під постійним обстрілом, пологи проходили під вибухи та сирени. Початок війни, обстріли, пологи, несподіване повідомлення про діагноз дитини, відповідальність та страх за життя старшої дитини стали стресом для відповідачів. Усі ці обставини у своїй сукупності та розуміння безпорадності, вплинули на прийняття такого тяжкого рішення, як залишити дитину, яка потребувала медичного нагляду, у лікарні. Відповідач зазначив, що на той час здавалося, що так буде краще для дитини, що під наглядом медичного персоналу у неї буде більше шансів вижити, адже, як їм пояснили лікарі, вони не зможуть її самостійно харчувати у домашніх умовах. Крім того вони вважали, що дитина не витримає переїзд до більш безпечної частини країни. Підписуючи заяву про відмову батьків забрати дитину з пологового будинку, вони не розуміли юридичних наслідків, відповідні норми законодавства їм ніхто не роз`яснив. Вони вважали, що у них не виникне проблем повернути дитину. Також відповідач стверджував, що наразі вони щиро бажають повернути доньку, [PERSON] у свою сім`ю, про що вже подано відповідну заяву до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Відповідач наголосив, що він, як батько, гарантує дитині відповідний догляд, виховання та лікування, готовий забезпечити піклування про фізичний і духовний розвиток своєї доньки, харчування та медичний догляд, навчання та підготовку до самостійного життя. 19.04.2023 року Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради надав до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] , в якій позивач спростовує заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, зокрема посилаючись на те, що стрес матері, про який вказано у відзиві, зовсім не обґрунтовує логічного факту, що вони з чоловіком відмовились від дитини, оскільки відповідачі вказують, що залишили дитину у прифронтовому місті Харкові, яке постійно перебувало під обстрілами, і не було гарантій, що медичний заклад, в якому дитина була залишена, не підпаде під обстріли чи не зруйнується від удару ракети. Позивач вважає, що батьки повели себе несумлінно по відношенню до новонародженої доньки, та обрали шлях відмовитись від дитини, поїхати в більш безпечне місце. Твердження щодо знаходження відповідачки у стресовому стані, на думку позивача, не знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із відмовою обох батьків від дитини. Більш того, будь-яких доказів медичного характеру щодо психологічних розладів як у матері, так і у батька, відповідачами не надано, адже на обох батьків покладені однакові обов`язки щодо виховання, лікування та утримання дитини. Крім того, позивач наголосив, що у разі неможливості харчування, лікування дитини в домашніх умовах, таких дітей з пологових будинків не виписують з батьками додому, а відразу переводять до відповідного медичного закладу. Рішення про відмову від дитини було прийнято спільно обома батьками малолітньої дитини на п`ятий день після пологів. За весь час з моменту відмови від малолітньої дитини до часу звернення з цим позовом до суду, батьки дитини [PERSON] та [PERSON] до Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради не звертались із заявами про повернення дитини. 11.05.2023 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що [INFO] вона народила доньку [PERSON] . Пологи пройшли без ускладнень у природний спосіб, лікарі їй повідомили, що із дитиною все гаразд, на її зауваження щодо слабкості дитини та неспроможності приймати грудне молоко її запевнили, що це нормально через втому дитини, і що із часом все буде добре. Вранці 06.03.2022 року її із дитиною виписали та надали довідку, за якою дитина вважалася повністю здоровою (по шкалі Ангар 9 із 10). Відповідачка наголосила, що в період вагітності жодних зауважень з боку лікарів щодо розвитку плоду не було, результати всіх необхідних аналізів відповідали нормам, зокрема відповідачка робила відповідний тест-аналіз крові на виявлення патологій, в тому числі синдрома Дауна . Вдома дитина була дуже спокійна, але їжу не приймала у будь-який спосіб, її фізичний стан дуже погіршився. Вже вранці 08.03.2022 року відповідачка остаточно зрозуміла, що із дитиною не все гаразд і вона звернулася за допомогою до лікаря-педіатра її старшого сина [PERSON] та детально описала стан доньки, на що їй було рекомендовано терміново викликати карету швидкої медичної допомоги. Також відповідачка звернулася за допомогою до сусідки по будинку [PERSON] , яка є завідуючою дитячої лікарні, та остання після огляду дитини також рекомендувала терміново доставити її до лікарні. Відповідачка наголосила, що викликана ними карета швидкої медичної допомоги під обстрілами доставила її з дитиною у підвальне приміщення Харківського міського перинатального центра (пологовий будинок [ADDRESS] . У приймальному відділенні лікарі їй одразу повідомили діагноз дитини - трисомія, через що вона знепритомніла, оскільки для відповідачів це був шок та неймовірний стрес. Відповідачка наголосила, що лікарі також були здивовані записом у виписці із пологового будинку про те, що дитина «здорова». Дитину обстежили, зробили УЗД та їм повідомили, що окрім інших відхилень у голові дитини наявні численні кісти, за аналізом крові білірубін перевищував норму. Через незадовільний стан дитина терміново потребувала медичної допомоги та лікування, її поклали під крапельницю та під спеціальну лампу. Відповідачка стверджувала, що через необхідність постійного медичного нагляду дитина була нетранспортабельна. Лікарі сказали, що якби дитину привезли хоч трохи пізніше, вона б не вижила. Відповідачі вважали, що забравши дитину із лікарні, вони б нарікли її на неминучу смерть. Крім того, факт початку війни, пологи, несподіване повідомлення про діагноз дитини, страх за життя членів родини - все це у сукупності спровокувало неймовірний стрес для відповідачів. Всі ці обставини та розуміння безпорадності, вплинули на прийняття такого тяжкого рішення, як залишити дитину, яка потребувала постійного медичного нагляду, у лікарні. Відповідачка наголосила, що її чоловік залишив свій контактний номер і повідомив персонал та лікуючого терапевта, що в разі крайньої необхідності з ними завжди можна зв`язатися, але ніхто на зв`язок за цей рік не виходив. Відповідачка вважає, що на той час їм здалося, що так буде краще для дитини, що під наглядом медичного персоналу у неї буде більше шансів вижити, адже як їм пояснили лікарі, вони б не змогли її самостійно харчувати та лікувати у домашніх умовах. Також вони вважали, що дитина не витримає переїзд до більш безпечної частини країни. Через те, що обстріли майже впритул наблизились до будинку відповідачів, а гучність вибухів взагалі не давала можливості спати, ані дорослим, ані дітям, чоловік відповідачки наполіг щоб вона з дитиною тимчасово виїхали в більш безпечне місце, а він лишився в м. Харкові, щоб в разі необхідності бути на зв`язку з медичним персоналом та приглядати за житлом. Відповідачка наголосила, що 13.03.2022 року після пологів, разом із одинадцятирічним сином, в евакуаційному потязі дві доби вони їхали стоячі до м. Ужгород. Було дуже душно, люди і сама відповідачка втрачали свідомість через щільність пасажирів. В дорозі було декілька незапланованих тривалих зупинок посеред поля через пошкодження залізничного полотна. Через нервовий стрес у неї пропало грудне молоко, і у разі, якщо б у цьому потязі була їхня новонароджена донька, то, на думку відповідачки, до м. Ужгороду вона б живою не доїхала, враховуючи її стан здоров`я, вона б просто не мала жодного шансу вижити. Крім того, відповідачка наголосила, що 15.03.2022 року у їхній будинок за адресою: [ADDRESS] влучила ракета і зруйнувала значну його частину, через що вимушено в будинку були відключені всі комунікації, їхня квартира також зазнала ушкоджень. Після цієї події відповідачі зрозуміли, що найближчим часом їм немає куди повертатися і через це було прийнято рішення тимчасово виїхати за кордон, оскільки орендувати житло у Західній Україні вони фінансово не були спроможні, безкоштовного житла вони не знайшли. Також відповідачка зазначила, що ще однією проблемою з вивезення доньки за кордон, була б відсутність у неї свідоцтва про народження, у м. Харкові відповідні державні установи на той час не працювали. Відповідачка стверджує, що підписуючи Заяву про відмову батьків забрати дитину з пологового будинку, вони із чоловіком не розуміли юридичних наслідків, відповідні норми законодавства їм ніхто не роз`яснив, та вони вважали, що в подальшому не виникне проблем повернути дитину. Відповідачка, також, зазначила, що у відповідних графах Заяви про відмову батьків забрати дитину з пологового будинку відсутні підписи юриста, психолога та працівника центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Вказаних посадових осіб не було у лікарні, із ними спілкувався лише лікар. Зазначене, на думку відповідачки, свідчить про неналежне оформлення самої процедури відмови від дитини. Стверджує, що їм не роз`яснили, що у подальшому вони не зможуть повернути собі доньку. Зважаючи на всі зовнішні обставини, стан здоров`я дитини, відповідачі вважали, що не зможуть самостійно зберегти їй життя, в той же час, маючи відповідальність за життя старшої дитини, вони не могли залишатися в місті. Відповідачка також зазначила, що вона із чоловіком бажають повернути доньку у свою сім`ю, та вже подали відповідну заяву до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про повернення дитини. Вони розуміють, як непросто їм буде ростити та виховувати доньку, але готові це робити. Відповідачка наголосила, що вона, як мати, гарантує своїй донці відповідний догляд, виховання та лікування, та разом із чоловіком забезпечить піклування про її фізичний і духовний розвиток, харчування, медичний догляд, навчання, підготовку до самостійного життя. 17.05.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач, крім аналогічних за змістом аргументів, викладених у відповіді на відзив відповідача [PERSON] , додатково зазначив, що відсутність у відповідних графах Заяви про відмову батьків забрати дитину з медичного закладу підписів вказаних у відзиві фахівців зумовлено тим, що м. Харків знаходилось під постійними обстрілами, багато фахівців були вимушені залишити свої домівки та евакуюватись в більш безпечні міста, але цей факт жодним чином не впливає на рішення батьків відмовитися від дитини та підписати заяву і покинути дитину в медичному закладі. Також, позивач наголосив, що відповідачам були роз`яснені юридичні наслідки такої відмови, також було донесено, що дитина не потребує постійного медичного нагляду, показників для перебування у відділенні інтенсивної терапії новонароджених не мала, стан здоров`я дитини не перешкоджав для подальшого догляду у домашніх умовах, а також, що мати може самостійно годувати дитину за допомогою ріжка (пляшечки та соски), проте батьки усвідомлено зробили свій вибір та відмовилися від дитини, залишивши її в медичному закладі. 25.05.2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідачка [PERSON] в особі представника адвоката Герасименя О.Ю., наголосила, що у разі, якщо б під час оформлення Заяви про відмову батьків забрати дитину з пологового будинку були присутні юрист, психолог та працівник центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, і кожний з них виконав би свою функцію в межах своїх обов`язків, роз`яснивши їм правові наслідки, надавши психологічну підтримку/допомогу та роз`яснивши соціальні аспекти, то відповідачі б вговтували свою паніку, заспокоїлися та прийняли б інше рішення. Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач та представник відповідачів в судових засіданнях, а також відповідачка в судовому засіданні 06.07.2023 року, проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзивах на позов та запереченнях проти відповіді позивача на відзив. Третя особа та її представник повністю підтримали позов Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє в інтересах малолітньої [PERSON] , та просили його задовольнити. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення відповідачів проти позову, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, суд встановив наступне. [INFO] народилася [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 28 квітня 2022 року Краснокутським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що зроблено відповідний актовий запис № 55 (том І а.с. 6). Батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають в зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 07.08.2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 380) (том І а.с. 12). 10 березня 2022 року батьками малолітньої [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] підписано Заяву батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я. Зі змісту вказаної Заяви від 10.03.2022 року вбачається, що батьки відмовилися забрати свою дитину [PERSON] , [INFO] , з медичного закладу у зв`язку із захворюванням у дитини (том І а.с. 13-14). Крім того 10 березня 2022 року складено Акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я, в якому, також, вказано причину відмови від дитини - хвороба дитини (том І а.с. 14). Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради «Про надання дітям статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування» від 29.06.2022 року № 178 малолітній [PERSON] , [INFO] , батьки якої не забрали дитину з пологового будинку, про що складено акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я від 10.03.2022 року, надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (том І а.с. 15). Згідно з Актом про факт передачі дитини від 05.08.2022 року, на підставі Наказу Служби у справах дітей по Немишлянському району від 26.07.2022 «Про тимчасове влаштування малолітньої, позбавленої батьківського піклування, та потрапила до складних життєвих обставин», малолітня [PERSON] була передана в прийомну сім`ю [PERSON] (том І а.с. 19). Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради «Про влаштування до прийомної сім`ї на виховання та спільне проживання дитини, позбавленої батьківського піклування» від 21.09.2022 № 279 малолітню [PERSON] , [INFO] , влаштовано до прийомної сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (том І а.с. 20). Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 19.10.2022 № 317 «Про створення дитячого будинку сімейного типу на базі прийомної сім`ї і влаштування на виховання та спільне проживання дітей, позбавлених батьківського піклування» створено дитячий будинок сімейного типу на базі прийомної сім`ї громадянки [PERSON] , місцезнаходження: [ADDRESS] ; визнано [PERSON] матір`ю-вихователем та влаштовано малолітню [PERSON] , [INFO] , на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] (том І а.с. 21). В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] до часу звернення позивача з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини до суду, не звертались до Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з приводу зацікавленості та можливості повернення у родину малолітньої [PERSON] , та не цікавилися долею дитини. Відповідно до Висновку щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] від 20.02.2023 року № 67 Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах дитини вважав за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] (том І а.с. 4-5). У відповідності до п. п. 1.1., 2.1., п. 4.3.6., п. 6.2.14. Положення про Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (далі - Положення), ст. 165 Сімейного кодексу України позивач - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, який діє в інтересах малолітньої [PERSON] , звернувся до суду з цим позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та закріплення житла. В ході розгляду справи позивач відмовився від позовної вимоги про закріплення за малолітньою [PERSON] , [INFO] , права проживання та користування житловою площею за адресою: [ADDRESS] , проти чого, зокрема, не заперечували відповідачі по справі, та така відмова була прийнята судом. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. В той же час, положеннями ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Передбачено правові наслідки позбавлення батьківських прав, серед яких визначено втрату батьків особистих немайнові прав щодо дитини та звільнення від обов`язків щодо її виховання (ст. 166 СК України). Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН згідно резолюції 1386 (XIV) від 20.11.1959 року встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (Принцип 2). Дитині, яка є неповно справною фізично, психічно або соціально, мають бути забезпечені спеціальні режим, освіта і піклування, необхідні з огляду на її особливий стан (Принцип 5). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991року, проголошено наступне: 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі - Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке, в свою чергу, не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке, в свою чергу, в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункти 1, 2 частини першої). Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідачів має законні підстави. Вирішуючи питання чи відповідало втручання у права відповідачів «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини [PERSON] , [INFO] , і, відповідно, воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідачів, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу вцілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України). Зі змісту позову вбачається, що підставою для звернення до суду позивача із цим позовом до відповідачів стало ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в ході розгляду справи, представник позивача, також, наголошувала, що відповідачі не забрали дитину [PERSON] , [INFO] , із закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування (пункт 1 частини першої статті 164 СК України). Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. На думку суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Згідно з п. 1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналізуючи обставин даної справи суд підкреслює, що матеріалами справи підтверджується, що обидва батьки малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , 10.03.2022 року підписали Заяву батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я, вказавши причину відмови від дитини - її захворювання. З пояснень відповідачів, які ними були надані в ході судового розгляду справи, вбачається, що в період вагітності [PERSON] жодних зауважень з боку лікарів щодо розвитку плоду не було, показники аналізів та проведених медичних обстежень відповідали нормам. Відповідачці 06.03.2022 року КНП «Міський клінічний пологовий будинок № 6» ХМР видано Виписку про новонародженого, в якій зазначено, що пологи у [PERSON] відбулись 05.03.2022 року, мати з дитиною виписані в задовільному стані на 2 добу, дитина при виписці здорова (том І а.с. 91). За твердженням відповідачів, у дитини вдома стрімко погіршився стан здоров`я, вона взагалі не приймала їжу та почала втрачати вагу, у зв`язку з чим відповідачі викликали швидку допомогу і відповідачку з дитиною було госпіталізовано до медичного закладу. Відповідачі наголосили, що через незадовільний стан дитина терміново потребувала медичної допомоги та лікування, та через необхідність постійного медичного нагляду дитина була не транспортабельна. Разом з тим, наведене спростовується відповіддю директора Комунального некомерційного підприємства «Міський перинатальний центр» Харківської міської ради Світланою Коровай від 21.04.2023 року № 194, спрямованою на адресу начальника Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, зі змісту якої вбачається, що 08.03.2022 року до приймального відділення вказаного лікувального закладу звернулись батьки дитини [PERSON] , дівчинки: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , за направленням КНП «Міська дитяча поліклініка № 15» ХМР, діагноз при направленні «функціональний розлад травлення, гіпотеріоз - ?». Скарги батьків під час звернення до лікувального закладу: відмова від годування та в`яле смоктання грудей з першого дня народження. Діагноз при госпіталізації: «неонатальна жовтяниця 3-го стяпеню, патологічна втрата маси тіла (дитина втратила вдома - 494 гр), синдром Дауна фенотипічно», стан при поступленні середньої важкості, обумовлений метаболічними порушеннями. На момент госпіталізації дитина потребувала грудного вигодовування. Під час перебування у лікувальному закладі 08 та 09 березня перебувала на грудному вигодовуванні, а 10.03.2022 року, оскільки материнського молока дитині не вистачало, вона була переведена на змішаний тип годування - грудне молоко та дитяча суміш. Годування дитини відбувалось звичайним способом за допомогою ріжка (пляшечки та соски). Дитина [PERSON] дівчинка не потребувала особливої уваги та індивідуального посту-нагляду, показів для перебування у відділенні інтенсивної терапії новонароджених не мала. Стан здоров`я дитини не перешкоджав для подальшого догляду у домашніх умовах. За інформацією лікуючого лікаря, ще під час госпіталізації, 08.03.2022 рок батьки дитини [PERSON] , дівчинки, виказували наміри залишити дитину в лікувальному закладі із-за хвороби синдрома Дауна , та відмовлялись госпталізовуватись разом з дитиною до відділення. Медичний персонал вжив всіх можливих заходів щодо налаштування батьків на збереження родинних зв`язків з дитиною. Однак, 10.03.2022 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до адміністрації із заявою про відмову забрати свою доньку [PERSON] , дівчинку додому, мотивуючи своє рішення тим, що дитина має вроджену патологію - синдром Дауна. [INFO] о 15:00 год. мати дитини [PERSON] залишила дитину та покинула стаціонар (том І а.с. 90). Аналогічну за змістом відповідь за № 203 надано директором Комунального некомерційного підприємства «Міський перинатальний центр» Харківської міської ради Світланою Коровай 01.05.2023 року на запит представника третьої особи адвоката Богомол Т.. Додатково у вказаній відповіді зазначено, що транспортування дитини [PERSON] , дівчинки, за станом її здоров`я у березні 2022 року було можливе; протипоказань та заборон лікарів на транспортування дитини у березні 2022 року не було. Батьки дитини з моменту її надходження виказували лише бажання залишити дитину, питань щодо можливості її транспортування не задавали. 14.03.2022 року у зв`язку з активними бойовими діями, інтенсивними обстрілами, так як лікувальний заклад територіально перебував у березні 2022 року близько до лінії фронту, дитина [PERSON] , дівчинка, для подальшого перебування до вирішення питання щодо влаштування, була переведена до КНП «Міська клінічна дитяча лікарня № 16» з діагнозом: «неонатальна жовтяниця, недогодування новонародженого, синдром Дауна фенотипично». Рекомендації під час переведення до іншого лікувального закладу: «продовження отримання препарату Укрлів перорально, годування адаптованою сумішшю 8 разів на добу по 90 мл» (том І а.с. 186-187). Також, за твердженням відповідачів, вони не розуміли юридичних наслідків підписання ними Заяви батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я від 10.03.2022 року. Та наголосила, що якщо б під час оформлення цієї Заяви були присутні юрист, психолог та працівник центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, і кожний з них виконав би свою функцію в межах своїх обов`язків, роз`яснивши їм правові наслідки, надавши психологічну підтримку/допомогу та роз`яснивши соціальні аспекти, то вони прийняли б інше рішення. Інструкція щодо заповнення форми заяви батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я, затверджена Наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства внутрішніх справ України 17.12.2013 року № 1095/1239, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 16 січня 2014 року за № 75/24852, визначає порядок заповнення форми заяви батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я. Відповідно до п. 9 цієї Інструкції Заява батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я підписується психологом (за наявності), юристом (за наявності), лікуючим лікарем, головним лікарем закладу охорони здоров`я, з якого матір, батько відмовляються забрати дитину, працівником територіального центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. У Заяві вказуються прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, ставиться підпис. Заява засвідчується печаткою закладу охорони здоров`я. Таким чином, вказані норми Інструкції не передбачають обов`язкової участі психолога і юриста під час складання вказаної заяви. За змісту Заяви батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я від 10.03.2022 року вбачається, що вона підписана, крім відповідачів, головним лікарем Коровай С. та лікуючим лікарем [PERSON] КНП «Міський перинатальний центр» ХМР та скріплена печаткою вказаного закладу охорони здоров`я. Разом з тим, відсутність працівника територіального центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді під час складення відповідачами Заяви про відмову забрати дитину з закладу охорони здоров`я не є наслідком недійсності самої відмови батьків забрати дитину [PERSON] , [INFO] , з КНП «Міський перинатальний центр» ХМР. Разом з тим, Заява батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я, форма і зміст якої затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства внутрішніх справ України 17 грудня 2013 року № 1095/1239, містить наступний текст: «Я заявляю, що повністю розумію викладене мною. Правові наслідки відмови забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я, надання дитині статусу позбавленої батьківського піклування, усиновлення, чи влаштування в інші форми сімейного виховання мені роз`яснені. Цю заяву написано мною добровільно». Як вже зазначалося судом, що не заперечувалося відповідачами в ході розгляду справи, вказану Заяву від 10.03.2022 року вони склали і підписали добровільно. При цьому відповідачі не зазначили в цій заяві, що залишають свою доньку в медичному закладі тимчасово до покращення стану її здоров`я, тощо. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка працює лікарем педіатром-неонатологом КНП «Міський перинатальний центр» ХМР, повідомила суду, що 08.03.2022 року до лікувального закладу була доставлена новонароджена донька відповідачів. При її огляді було встановлено паталогічну втрату маси тіла, жовтяницю новонародженого, дитина була млява, мала зовнішні ознаки синдрома Дауна . Дівчинка була обстежена, їй було призначено крапельницю глюкози через втрату маси тіла. Ще під час поступлення до лікувального закладу 08.03.2022 року мати дитини хотіла відмовитись від неї, це було боляче, оскільки тривали систематичні обстріли м. Харкова. Свідок наголосила, що вона доклала максимум зусиль, щоб мати не відмовилась від дитини, пропонувала літературу щодо виховання дітей з синдромом Дауна . Проте мати дівчинки і 09.03.2022 року виказувала намір залишити дитину, а 10.03.2022 року сказала, що вона буде писати заяву про відмову від дитини. В цей же день мати викликала до лікарні батька дитини, та вони склали письмову заяву про відмову забрати доньку з лікувального закладу. При цьому, свідок стверджувала, що батькам було роз`яснено, що протягом двох місяців вони мають право відкликати свою заяву про відмову забрати дитину з закладу охорони здоров`я, а також наслідки відмови від дитини. Також свідок пояснила, що за час перебування в лікарні з 08.02.2022 року по 10.03.2022 року дитина почала нормально їсти, набрала вагу приблизно 400 гр. та вже 10-11 березня 2022 року дитину можна було виписати з лікувального закладу додому. Свідок наголосила, що за станом здоров`я дитину можливо було евакуйовувати в інше місто, в тому числі і 10.03.2022 року її можна було транспортувати за умови дотримання лікарських рекомендацій. При цьому спецтранспорт для цього не був потрібний. За весь час з моменту залишення дитини в лікувальному закладі батьки чи інші родичі не цікавилися долею дитини. Також свідок наголосила, що у випадку відповідачки не було ознак післяродової депресії та, на її думку, причиною відмови від дитини був діагноз дівчинки - синдром Дауна . Крім того, свідок наголосила, що через декілька днів після залишення батьками дитини в лікарні, а саме 14.03.2022 року від вибуху в приміщенні медичного закладу вибило вікна, та дітей було евакуйовано. За клопотанням сторони відповідачів в судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] , яка працює лікарем-педіатром КНП «Міська дитяча поліклініка № 15» ХМР та здійснювала медичний догляд за старшою дитиною відповідачів. Свідок пояснила, що 08.03.2022 року їй зателефонувала [PERSON] з метою отримання консультації щодо стану здоров`я новонародженої дитини та повідомила, що дитина нічого не їла. Свідок зателефонувала своєму керівнику [PERSON] , яка викликала швидку медичну допомогу на адресу відповідачів. Після цього свідкові стало відомо, що відповідачку з дитиною забрали в лікарню та госпіталізували. Діагноз новонародженої дитини свідкові не відомий. Більше з [PERSON] вони не спілкувалися. На виконання ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова про витребування доказів від 07.06.2023 року, Комунальним закладом «Харківський ліцей № 11 імені Данила Дідіка ХМР» надійшла відповідь, зі змісту якої вбачається, що класна керівниця старшої дитини відповідачів [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] повідомила, що вперше після 24.02.2022 року [PERSON] вийшла на зв`язок у листуванні вайбером 20.03.2022 року та повідомила, що вона разом з сином перебувають у м. Мишкольц в Угорщині. 09.05.2022 року вона повідомила, що планує переїзд до Шотландії , у червні 2022 року зазначила, що остаточно це питання вирішено. 10.06.2022 року до початку 2022/2023 навчальних років на запитання класної керівниці, чи планують повертатися до України, [PERSON] відповіла, що поки ні. Також остання написала, що чоловік [PERSON] знаходиться під м. Харків разом зі своїми батьками. 09.05.2022 року у листування у вайбері [PERSON] повідомила класну керівницю сина про те, що їх будинок у м. Харкові розбомбили і вона втратила («потеряла», листування велося російською мовою) дитину. [PERSON] висловила щирі співчуття втраті. Більше [PERSON] до цієї теми у листуванні не поверталася (том І а.с. 238-239). Крім того, сторона відповідачів в обґрунтування своїх заперечень проти позову посилалася на те, що 15.03.2022 року в їхній будинок за адресою: [ADDRESS] влучила ракета та зруйнувала значну його частину, через що вимушено від будинку були відключені всі комунікації, та квартира відповідачів також зазнала ушкоджень. Згідно з відповіддю Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 23.05.2023 року № 1145/2/07-05 на запит представника третьої особи адвоката Богомол Т.С., у 2022 році будинок за адресою: [ADDRESS] був пошкоджений внаслідок агресії російської федерації. Були зруйновані зовнішні та внутрішні несучі стіни, плити перекриття 3, 4, 5 поверхів другого та частково третього під`їздів, сходові клітини другого під`їзду, покрівля та фасади у межах 2, 3 під`їздів. Квартира [ADDRESS] розташована у четвертому під`їзді на другому поверсі. Руйнувань конструктивів у межах під`їзду № 4, в тому числі і квартири [ADDRESS] , не відбулось. Восени 2022 року виконані роботи з відновлення пошкоджених будівельних конструктивів зазначеного будинку. Будинок експлуатувався протягом 2022 року і експлуатується на цей час. Нарахування за надані послуги мешканцям вказаного будинку проводяться. В будинку [ADDRESS] , внутрішньобудинкові мережі холодного, гарячого водопостачання, центрального опалення та водовідведення (в кв. [ADDRESS] не були пошкоджені) функціонують в нормативному режимі. Руйнувань конструктивів у межах під`їзду № 4, в тому числі і квартири [ADDRESS] , не відбувалось. Звернень від власників (мешканців) квартири [ADDRESS] з приводу руйнувань, пошкоджень несумісних з подальшим проживанням та експлуатацією вищезазначеної квартири протягом 2022р.-2023р. до відділу діловодства КП «Жилкомсервіс» не надходило. Згідно з рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 08.06.2022 року № 163 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних та транспортних послуг в умовах воєнного стану» нарахування за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій було перераховано за період з 24 лютого 2022 року до 31 травня 2022 року включно (том І а.с. 190). Витребувана судом за клопотанням сторони відповідачів медична документація [PERSON] підтверджує факт проходження відповідачкою медичного обстеження під час її вагітності та необізнаності про діагноз дитини - трисомія. Надаючи оцінку вказаній вище Виписці про новонародженого від 06.03.2022 року, виданої КНП «Міський клінічний пологовий будинок № 6» ХМР, в якій зазначено, що дитина при виписці здорова, суд доходить висновку, що відповідачам дійсно не було відомо про діагноз їхньої доньки під час вагітності [PERSON] та пологів. Разом з тим, вказані обставини не можна вважати поважною причиною залишення дитини [PERSON] , [INFO] , в закладі охорони здоров`я і невиявляння протягом більш, ніж шести місяців щодо неї батьківського піклування (пункт 1 частини першої статті 164 СК України). Посилання відповідача [PERSON] на те, що він один раз приходив до медичної установи, де відповідачі залишили дитину і намагався дізнатися про долю доньки, не підтверджено в ході розгляду справи жодними належними та допустимими доказами. Суду не надано доказів звернення жодного з батьків з часу залишення дитини в медичному закладі, до часу звернення позивача з цим позовом до суду, ані до КНП «Міський перинатальний центр» ХМР, ані до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, ані до правоохоронних органів, чи інших органів влади з метою встановлення місцезнаходження малолітньої [PERSON] , [INFO] . Більш того, весь цей період часу відповідачі свідомо не цікавилися долею дитини, не займалися вихованням доньки, матеріальної допомоги не надавали, її розвитком, станом здоров`я не цікавилися. Наведене в своїй сукупності, на думку суду, може свідчити про ухилення відповідачами від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої [PERSON] , [INFO] . При цьому, в даній конкретній ситуації судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Але реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідачів активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави. Проте, в даній справі відповідачі жодного разу не звернулися до уповноважених органів держави з метою захисту прав своєї дитини, сприянні їм будь-яким чином реалізувати свої батьківські обов`язки. Як свідчать матеріали справи, відповідач [PERSON] звернувся до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради із заявою від 30 березня 2023 року про повернення дитини батькам з відповідними доказами направлення її 05.04.2023 року засобами поштового зв`язку на адресу позивача (том І а.с. 40). Тобто таку заяву відповідач надіслав на адресу позивача лише після звернення позивача з цим позовом до суду. При цьому, суд звертає увагу, що відповідачі з часу відкриття провадження по справі 07.03.2023 року та протягом всього часу її розгляду жодного разу не зверталися до матері - виховательки дитини [PERSON] та не цікавилися потребами їхньої доньки, станом її здоров`я, розвитком, тощо. Також не намагалися навіть побачити свою дитину. При цьому, суд бере до уваги те, що відповідачами не надано будь-яких доказів на підтвердження виконання ними своїх батьківських обов`язків по утриманню доньки. Також слід зазначити, що відповідачі, обґрунтовуючи свої дії щодо складення Заяви про відмову забрати дитину з медичного закладу, нерозумінням правових наслідків підписання такої заяви, в ході розгляду справи так і не змогли пояснити суду, коли саме вони мали намір забрати свою доньку з лікарні. Відповідач неодноразово наголошував, що вони планували це зробити після повернення відповідачки до України. Відповідачка [PERSON] , в свою чергу, повернувшись до території України, з`явилася в одне судове засіданні 06.07.2023 року, пояснивши, що вона має щире бажання повернути доньку в сім`ю та виховувати її, в наступні засідання не з`являлася. Сторона відповідачів пояснила суду, що відповідачка була вимушена покинути територію України, проте доказів поважності причини такої необхідності, не дочекавшись рішення суду у цій справі, суду не надано. Також, надаючи оцінку наданому стороною відповідачів документу, складеному польською мовою (том ІІ а.с. 42), який, за твердженням представника відповідачів, свідчить про те, що відповідачка [PERSON] намагалася повернутися до території України, проте їй було заборонено в`їзд, суд виходить із наступного. Згідно з ч. 8 ст. 95 ЦПК України, іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У свою чергу, із наданих ВССУ роз`яснень, які викладені у листі «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013р. слідує, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою. Документи, складені за участю органів державної влади та місцевого самоврядування або такі, що від них виходять, може бути використано на території іншої держави лише після відповідного їх посвідчення, якщо інше не передбачено міжнародними договорами. Документи адміністративних і юридичних органів іноземних держав набувають сили письмових доказів за умови їх легалізації (засвідчення) консульськими посадовими особами або проставлення апостиля. Однак стосовно кожної окремо взятої країни можлива специфіка вказаної діяльності і при цьому слід звертати увагу на зміст міждержавних угод. Проте, наданий стороною відповідача документ на іноземній мові суд позбавлений можливості визнати належним доказом, оскільки відсутні нотаріально посвідчені переклади на українську мову, для підтвердження обставин, що відносяться до предмету доказування по даній справі. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачами, свідомого нехтування ними своїми обов`язками з моменту залишення малолітньої [PERSON] , [INFO] в КНП «Міський перинатальний центр» ХМР - 10.03.2022 року і до цього часу, та не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. В даному випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для забезпечення першочергової уваги інтересам дитини. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідачі можуть бути позбавлені батьківських прав, що не суперечить приписам національного та міжнародного законодавства, а також практиці Європейського суду з прав людини, а тому позов є доведеним та обґрунтованим і підлягає задоволенню. Окремо суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідачі мають право у випадку зміни їх поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (стаття 169). З приводу позовних вимог про стягнення з відповідачів аліментів, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки відповідачі не надають матеріальної допомоги на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , яка за Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 19.10.2022 № 317 «Про створення дитячого будинку сімейного типу на базі прийомної сім`ї і влаштування на виховання та спільне проживання дітей, позбавлених батьківського піклування» влаштована на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] , суд стягує з кожного з відповідачів на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів їх доходів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. За статтею 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 06 березня 2023 року. Зазначене не позбавляє сторони в подальшому при зміні обставин, передбачених ст. 192 СК України звернутись до суду про зміну розміру аліментів. Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved