Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-31 00:00:00

21.03.2023 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня екстреної та швидкої допомоги» Запорізької міської ради» про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи. В обґрунтування заявлених вимог, з урахуванням подальшого уточнення, зазначав, що [PERSON] з 29 серпня 2022 року працює у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради (далі - КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР) на посаді медичного директора, що підтверджується його трудовою книжкою, оригінал якої зберігається у відповідача. На підставі наказу КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР № 41 від 28.02.2023 [PERSON] відсторонено від роботи медичного директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР на період проведення за наказом №40 від 28.02.2023 року службового розслідування. З наказом про відсторонення від роботи медичного директора №41 від 28.02.2023 року, [PERSON] не згоден, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. З наказами про відсторонення від роботи [PERSON] та проведення відносно нього службового розслідування, працівниками КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР було ознайомлено лише 07.03.2023 року, хоча в період з 28.02.2023 року по 07.03.2023 року позивач у робочий час знаходився у КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР. Підставою відсторонення [PERSON] став наказ №40 від 28.02.2023 року про проведення службового розслідування. Відповідно до наказу №40 від 28.02.2023 року про проведення службового розслідування, підставою для проведення службового розслідування стало: надходження в усній формі від представника Вознесенівського (Центрального) ЦНАП м. Запоріжжя інформації стосовно подання заяви щодо державної реєстрації юридичної особи (крім громадських формувань та органів влади) (форма 2) 14.12.2022 року (в період робочого часу), після винесення судом ухвали про зупинення дії рішення №70 від 07.12.2022 року Запорізької міської ради; неодноразова відсутність на робочому місці в робочий час медичного директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР без поважних причин; регулярне невиконання медичним директором [PERSON] покладених на нього посадових обов`язків та розпоряджень керівника; рапорт завідуючої відділення ранньої реабілітації [PERSON] про вилучення та втрату медичним директором [PERSON] 20-ти історій хвороби пацієнтів відділення ранньої реабілітації КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР. Підстави визначені у наказі №40 від 28.02.2023 року КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР про проведення службової перевірки позивач вважає надуманими та упередженими, з огляду на таке. По-перше, рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №505 від 12.12.2023 року на виконання рішення №70 від 07.12.2022 року Запорізької міської ради, створено комісію з реорганізації юридичної особи - КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР шляхом приєднання до КНП «Міська лікарня №6» ЗМР. Ліквідаційній комісії доручено у триденний термін повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію за місцезнаходженням закладу про прийняття рішення щодо його припинення шляхом приєднання. Головою ліквідаційної комісії визначено позивача, [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №505 від 12.12.2023 року на виконання рішення №70 від 07.12.2022 року Запорізької міської ради, створено комісію з реорганізації юридичної особи - КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР шляхом приєднання до КНП «Міська лікарня №6» ЗМР. Ліквідаційній комісії доручено у триденний термін повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію за місцезнаходженням закладу про прийняття рішення щодо його припинення шляхом приєднання. Головою ліквідаційної комісії визначено позивача, [PERSON] . На виконання вказаного рішення позивачем 14.12.2023 року було подано до Вознесенівського (Центрального) ЦНАП м. Запоріжжя відповідну заяву з визначеним переліком документів.14.12.2023 року на момент подання заяви до Вознесенівського (Центрального) ЦНАП м. Запоріжжя про наявність або відсутність винесеної судом ухвали про зупинення дії рішення №70 від 07.12.2022 року Запорізької міської ради позивачу відомо не було. Приблизно в січні 2023 року працівниками КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР було повідомлено позивача про винесення судом ухвали про зупинення дії рішення №70 від 07.12.2022 року Запорізької міської ради. По-друге, щодо невиконання позивачем, як медичним директором, своїх посадових обов`язків та розпорядження вказав наступне. Надані на запит адвоката позивача про надання копій розпоряджень (які начебто не виконав) встановлено, що ці розпорядження вже були підставою для проведення службового розслідування. На підставі проведеної службової перевірки наказом №18-к від 17.01.2023 року позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани. Станом на день подання позовної заяви, винесена догана на підставі наказу №18-к від 17.01.2023 року оскаржується позивачем в Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя у справі №335/1215/23.Враховуючи той факт, що за наданими розпорядженнями вже було застосовано до позивача дисциплінарне стягнення у виді догани (яке станом на сьогодні оскаржується у суді), застосувати дисциплінарне стягнення .повторно відповідно до законодавства не можливо. По-третє, щодо відсутності позивача на робочому місці в робочий час вказав таке. На позивач виконання своїх службових обов`язків неодноразово викликався до органів місцевого самоврядування, КУ «Адміністрації з питань охорони здоров`я» ЗМР, ДОЗ ЗОВА, про що постійно повідомлявся керівник підприємства. Також, неодноразово позивач діяв за усним дорученням керівника підприємства. Окрім того, матеріали службової перевірки не містять актів про порушення трудової дисципліни, а також, з актами про порушення трудової дисципліни, доповідними, тощо станом на день подання позовної заяви позивача не ознайомлювали, на запит адвоката з приводу надання матеріалів службової перевірки, представники КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР надали лише копії розпоряджень. По-четверте, щодо рапорту [PERSON] про вилучення та втрату 20-ти історій хвороби можу пояснити наступне.Так, дійсно, позивач під час виконання своїх посадових обов`язків взяв у [PERSON] 20-ть (двадцять) історій хвороби на перевірку. Після одужання та отримання доступу до свого службового кабінету (доступ до якого було отримано лише 17.03.2023 року), позивачем було передано завідуючій відділенням ранньої реабілітації [PERSON] історії хвороби у кількості 20-ти (двадцяти) штук під особистий підпис (копія листа про передачу історій хвороби надається).Також, 17.03.2023 року позивачем подано голові комісії [PERSON] відповідні пояснення за наслідками проведення службового розслідування. Окрім того, разом з наказами про проведення службової перевірки та відсторонення позивача від роботи, [PERSON] отримав й акт про відмову ознайомлюватись з наказом №42 від 28.02.2023 року. Проте, наказ №42 від 28.02.2023 року позивачу не надавався а ні 07.03.2023, а ні станом на день подання позову. Правовою підставою видання оскаржуваного наказу є стаття 46 Кодексу законів про працю України. Стаття 46 КЗпП України не визначає проведення службового розслідування як обов`язкову підставу відсторонення працівника від роботи. Водночас тлумачення зазначеної норми дозволяє дійти висновку, що перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 КЗпП України, не є вичерпним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України. Спірний наказ виданий на виконання наказу КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР № 40 від 28.02.2023 «Про проведення службового розслідування з метою встановлення фактів порушення медичним директором [PERSON] норм трудового та кримінального законодавства. Зі свого боку наказ КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР № 40 від 28.02.2023 виданий на підставі Положення про порядок проведення службового розслідування, затвердженого наказом КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР 05.01.2022 за № 8аг.Указаний нормативно-правовий акт є локальним, тобто таким, який прийнятий і діє лише у межах КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР. Локальний нормативно-правовий акт не єчастиною законодавства, а відтак наказ КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР, яким затверджене Положення про порядок проведення службового розслідування, не може розглядатися як законна підстава відсторонення позивача від роботи в силу приписів статті 46 КЗпП України. Наказ №40 від 28.02.2023 року про проведення службової перевірки та наказ №41 від 28.02.2023 року про відсторонення [PERSON] від роботи медичного директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР винесені директором КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР [PERSON] в проти законний спосіб та відсутності відповідних повноваження, оскільки відповідно до розпорядження Запорізького міського голови №422 к/тр від 28.02.2023 року [PERSON] відсторонений від займаної посади з 28.02.2023 року. Також, за наявною інформацією в позивача, відсторонений директор КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР [PERSON] в період з 24.02.2023 року по 28.02.2023 року перебував на лікарняному.Винесення даного наказу зумовлено, щоб недопустити [PERSON] до покладених на нього виконання обов`язків та зриву діяльності медичного закладу.Спірний наказ 28.02.2023 року був прийнятий не уповноваженою на те особою. З огляду на те, що наказ про відсторонення [PERSON] від роботи, порушує його трудові права, він просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 41 від 28.02.2023, виданий Комунальним некомерційним підприємством «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради про відсторонення від роботи медичного директора [PERSON] . Ухвалою суду від 23.03.2023 року відкрито спрощене провадження у справі № 335/2396/23. Адвокатом Слизовською М.Ю. на підставі ордеру АР№1119917 від 04.04.2023 року 20.04.2023 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вважає вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи безпідставними, недоведеними, необґрунтованими, а також зауважує, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України. Вказала, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що всупереч вимогам закону йогоо не було ознайомлено з наказом КНП«МЛЕ та ШМД» ЗМР від 28.02.2023 року № 41 «Про відсторонення від роботи медичного директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР [PERSON]». На відміну від тверджень позивача, останній був ознайомлений зі змістом наказу в день його видання - 28.02.2023 року. Втім, оскільки [PERSON] відмовився прийняти зазначений наказ, ознайомитися з його змістом та поставити підпис про ознайомлення, зі змістом наказу від 28.02.2023 року № 41 [PERSON] було ознайомлено відповідною комісією. Наказ був зачитаний [PERSON] в голос та комісією 28.02.2023 року складено акт про відмову [PERSON] ознайомлюватися з наказом № 41 від 28.02.2023 року «про відсторонення від роботи медичного директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР [PERSON]». Крім того, позивач в обґрунтування підстав визнання протиправним та скасування наказу від 28.02.2023 року № 41 «Про відсторонення від роботи медичного директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР [PERSON]», фактично навів підстави протиправності, як на думку позивача, іншого наказу - наказу КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР від 28.02.2023 року № 40 «Про проведення службового розслідування», не оскаржуючи при цьому цей розпорядчий документ. Також, вказав, що Позивач здійснив зловживання своїм правом на звернення до суду з наведеним позовом з наступних підстав. За позивачем на час відсторонення від роботи була повністю збережена. заробітна плата, що ним не заперечується. При цьому, призупиненні трудових відносин в порядку відсторонення від роботи не тягне за собою обов`язкове їх припинення. При цьому, на період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Отже, жодних порушень трудових прав позивач, як на час відсторонення від роботи, так і на даний час не зазнав, оскільки заробітна плата, як і робоче місце були за ним збережені ,а позивач почав виконувати свої трудові обов`язки у КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР на більш високій посаді, що свідчить, шо відсторонення позивача від роботи не відбулося і про що він умисно замовчав. Оскаржуваним наказом не були порушені права чи інтереси позивача, рівно як і службове розслідування і відсторонення від роботи [PERSON] не мало для нього жодних юридичних наслідків. На час звернення 21.03.2023 року з цим позовом до суду, [PERSON] здійснював свої трудові обов`язки у названій лікарняній установі. Відсторонення позивача від роботи не відбулося. За таких підстав, оскаржуваний позивачем наказ від 28.02.2023 року № 41 «Про відсторонення від роботи медичного директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР [PERSON]» фактично втратив свою актуальність, у зв`язку з чим відсутній предмет спору. Крім того, на момент звернення до суду з позовом до КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, [PERSON] здійснював і наразі продовжує здійснювати поточне керівництво (оперативне управління) КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР,а тому просить провадження у справі № 335/2396/23 закрити. У судове засідання сторони не з`явилися, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд провадження у їх відсутність. У попередньому судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просить його задовольнити на підставах викладених у позовній заяві. Також зазначив, що наказ є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки він не відповідає вимогам закону, а з боку [PERSON] не було допущено порушення трудового законодавства, а повторне застосування одного й того самого дисциплінарного стягнення за один і той же проступок є недопустимим. У попередньому судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував і просив закрити провадження у справі. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. (ст. 13 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] з 29 серпня 2022 року працює у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради (далі - КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР) на посаді медичного директора, що підтверджується його трудовою книжкою. На підставі наказу КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР № 41 від 28.02.2023 [PERSON] відсторонено від роботи медичного директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР на період проведення за наказом №40 від 28.02.2023 року службового розслідування до 30.03.2023 року включно, із збереженням заробітної плати. Відповідно до наказу №40 від 28.02.2023 року про проведення службового розслідування, підставою для проведення службового розслідування стало: надходження в усній формі від представника Вознесенівського (Центрального) ЦНАП м. Запоріжжя інформації стосовно подання заяви щодо державної реєстрації юридичної особи (крім громадських формувань та органів влади) (форма 2) 14.12.2022 року (в період робочого часу), після винесення судом ухвали про зупинення дії рішення №70 від 07.12.2022 року Запорізької міської ради; неодноразова відсутність на робочому місці в робочий час медичного директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР без поважних причин; регулярне невиконання медичним директором [PERSON] покладених на нього посадових обов`язків та розпоряджень керівника; рапорт завідуючої відділення ранньої реабілітації [PERSON] про вилучення та втрату медичним директором [PERSON] 20-ти історій хвороби пацієнтів відділення ранньої реабілітації КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР. Згідно вказаного наказу №40 від 28.02.2023 п. 2,3 комісії провести службове розслідування встановлення наявності порушень медичним директором [PERSON] норм трудового та кримінального законодавства в строк до 30.03.2023 року, комісії подати до 03.04.2023 року директору акт службового розслідування з переліком належних документів. Правовою підставою видання оскаржуваного наказу №41 від 28.02.2023 року є стаття 46 Кодексу законів про працю України. Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом визначені статтею 46 КЗпП України. Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. За змістом вищеназваної статті допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Оскільки законом визначено виключні підстави відсторонення, які не підлягають вільному тлумаченню, таке відсторонення можливе лише в межах закону, який регулює відповідні правовідносини. Отже, відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Працівник має право оскаржити наказ про відсторонення від роботи у встановленому законом порядку. Згідно ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Водночас тлумачення зазначеної норми дозволяє дійти висновку, що перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 КЗпП України, не є вичерпним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України. Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19), у постанові від 04.10.2021 року у справі №336/1368/20. Стаття 46 КЗпП України не визначає проведення службового розслідування як обов`язкову підставу відсторонення працівника від роботи, а локальні нормативно-правові документи підприємства не відносяться до законодавчих актів, а тому, зазначення у них додаткових підстав для відсторонення працівника від роботи, не може бути підставою для їх застосування, а у разі такого застосування не свідчить про його законність. Однак, відповідачем у наказі про відсторонення від виконання обов`язків не зазначалось посилання на вичерпні підстави, які наведені у ст. 46 КЗпП України. Відсторонення від роботи працівника здійснюється роботодавцем з підстав передбачених законодавством з власної ініціативи та/або на вимогу третіх сторін (суду, органів державного нагляду та контролю, та інших уповноважених органів). Здійснюючи відсторонення від роботи працівника роботодавець зобов`язаний діяти на підставі, у межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачені законом, неупереджено, дотримуватись принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Так, судом встановлено, що оспорюваний наказ виданий на виконання наказу КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР № 40 від 28.02.2023 «Про проведення службового розслідування з метою встановлення фактів порушення медичним директором [PERSON] норм трудового та кримінального законодавства" Зі свого боку наказ КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР № 40 від 28.02.2023 виданий на підставі Положення про порядок проведення службового розслідування, затвердженого наказом КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР 05.01.2022 за № 8аг. Указаний нормативно-правовий акт є локальним, тобто таким, який прийнятий і діє лише у межах КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР. Локальний нормативно-правовий акт не є частиною законодавства, а відтак наказ КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР, яким затверджене Положення про порядок проведення службового розслідування, не може розглядатися як законна підстава відсторонення позивача від роботи в силу приписів статті 46 КЗпП України. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного наказу, передумовою для його винесення стало проведення службового розслідування. Однак, будь-які підстави для прийняття рішення в частині відсторонення позивача, як це передбачено вимогами ст.46 КЗпП України, у наказі не зазначені. Тоді як в наказі міститься лише посилання на зазначену статтю Кодексу, без жодної конкретизації та вказівки підстав, перелік яких визначено нормами цієї статті, або посилань на інші випадки, передбачені законодавством, коли допускається відсторонення працівника від роботи, не вказана конкретна причина усунення від виконання посадових обов`язків у зв`язку із проведенням службового розслідування, що не передбачено ані ст.46 КЗпП України, ані нормами спеціального законодавства, а також не вказані конкретні обов`язки від виконання яких він відсторонений. Водночас в матеріалах справи відсутні дані, що стосовно позивача застосовувались будь-які інші заходи, як і не відбирались письмові пояснення із зазначених вище фактів у день винесення наказу тощо. Тому оскільки законом визначено виключні підстави відсторонення, які не підлягають вільному тлумаченню, таке відсторонення можливе лише в межах закону, який регулює відповідні правовідносини. Таким чином, суд вважає, що рішення відповідача про відсторонення позивача від роботи є необґрунтованим, не містить належного посилання на норми чинного законодавства, що дають підстави для відсторонення позивача від роботи, а стаття 46 КЗпП України не може бути застосована в даному випадку, так як не передбачає такої підстави відсторонення як проведення службового розслідування. Таким чином, через вищенаведені обставини судом установлено, що спірний наказ щодо відсторонення позивача суперечить ст.46 КЗпП України. Також це суперечить ст.21 КЗпП України згідно з якою відповідач зобов`язаний забезпечувати працівникові умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін, а не позбавляти його можливості працювати шляхом безпідставного відсторонення від роботи. Отже, враховуючи, що такої підстави відсторонення як проведення службового розслідування нормами статті 46 КЗпП України не передбачено, роботодавець не посилався на наявність будь-якого іншого нормативного документу, який передбачає таку підставу, а відсторонення його від роботи відбулося без встановлених для цього законом підстав, чим було порушене його конституційне право на працю, суд дійшов висновку про наявність підстав до задоволення позову [PERSON] . Відповідач у відзиві не навів переконливих доводів щодо наявності правових підстав для відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків у порядку, передбаченому ст.46 КЗпП України, та не надав належних і допустимих доказів в обґрунтування наявності правових підстав для прийняття оскаржуваного наказу відносно позивача. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що дії відповідача щодо видання спірного наказу є незаконними та такими, що порушують право [PERSON] на працю, передбачене ст. 43 Конституції України. Прийшовши до висновку про те, що наказ є незаконним, суд вважає за необхідне скасувати зазначений наказ. При цьому суд вважає за доцільне зазначити, що до позовної заяви [PERSON] додано розпорядження від 28.02.2023 року № 422 к/тр «Про відсторонення [PERSON] від виконання службових обов`язків». Відповідно до пункту 2 цього розпорядження, тимчасово з 28.02.2023 року на медичного директора [PERSON] покладено виконання обов`язків директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР. Крім того, наказом в.о. директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР [PERSON]. від 20.03.2023 року № 345к/тр «Про тимчасове покладення виконання обов`язків директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР» позивач тимчасово, на період відсторонення [PERSON] від виконання обов`язків директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР, з 28.02.2023 року на [PERSON] покладено виконання обов`язків директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР. На час звернення 21.03.2023 року з цим позовом до суду і станом на час розгляду справи [PERSON] здійснює трудові обов`язки у названій лікарняній установі на період відсторонення [PERSON] від виконання обов`язків директора КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР тимчасово на посаді виконуючого обов`язки директора. Разом із тим, незважаючи на наявність правомочностей тимчасово виконуючого обов`язки директора на скасування наказів попереднього керівництва, позивач відповідно до вимог антикорупційного законодавства позбавлений можливості скасувати наказ №41 від 28.02.2023 року щодо себе, оскільки буде діяти в умовах реального конфлікту інтересів, а тому його порушені права не можуть бути відновлені у позасудовому порядку, а незаконний наказ підлягає скасуванню в судовому порядку. Таким чином, суд приходить до переконання, що позивач обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, звернувся до суду за захистом свого права. Також суд враховує, що задоволення позову буде відповідати такому, передбаченому ст. 2 ЦПК України завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушеного права позивача. Отже, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, та ст. 13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Також судом встановлено, що дійсно, станом на день подання позовної заяви, винесена догана на підставі наказу №18-к-тм від 17.01.2023 року оскаржується [PERSON] в Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя у справі №335/1215/23 і згідно офіційного сайту Судова влада України 14.02.2023 року було відкрито провадження за позовом [PERSON] до КПН «МЛЕ та ШМД» ЗМР у якому він просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №18к-тм від 17.01.2023, виданий Комунальним некомерційним підприємством «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради про оголошення догани. Справа не розглянута. Разом із тим, до матеріалів справи не долучено копії позовної заяви в іншій цивільній справі №335/1251/23 або копії наказу №18к-тм від 17.01.2023, що позбавляє суд можливості надати оцінку доводам позову про подвійне застосування стягнення за одне й те саме порушення трудової дисципліни, а саме що за наданими розпорядженнями вже було застосовано до позивача дисциплінарне стягнення у виді догани, яке станом на сьогодні оскаржується у суді, а тому доводи позивача в обґрунтування підстав позову в цій частині суд відхиляє у зв`язку із недоведеністю. Тим більше, законність застосування відносно позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани на підставі наказу №18к-тм від 17.01.2023 року є предметом іншого судового розгляду, і буде оцінено судом за результатами судового розгляду в іншій цивільній справі. Також суд зазначає, що вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 40 від 28.02.2023 року позивачем не заявлено, законність його винесення не є предметом позову, а тому доводам позову в частині підстав для проведення перевірки визначених у наказі №40 від 28.02.2023 року суд оцінки не надає. Щодо доводів у відзиві на позов про наявність підстав для закриття провадження у справі з підстав передбачених п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, у зв`язку із відсутністю предмету спору, оскільки оспорюваний наказ втратив свою актуальність, то суд зазначає таке. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі № 522/8782/16-ц роз`яснив, що мається на увазі під відсутністю предмета спору. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникнення). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20). Враховуючи те, що на час звернення позивача до суду з позовом, так і під час судового розгляду, спір має місце, про що свідчить, крім наявності у матеріалах справи відзиву на позов, і ті обставини, що фактично наказ про відсторонення [PERSON] від роботи не скасований і не визнаний незаконним, сторони не врегулювали спірні питання, позивач наполягає на розгляді позову щодо незаконності та скасування наказу по суті, а тому суд під час розгляду справи по суті, після дослідження наданих сторонами доказів та їх оцінки судом у сукупності, не встановив підстав для закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору, тому позовні вимоги підлягають розгляду по суті та з урахуванням встановлених обставин щодо невідповідності наказу вимогам чинного законодавства, позовні вимоги підлягають задоволенню. Інші доводи відповідача у відзиві не спростовують висновку про незаконність наказу №41 від 28.02.2023 року і наявність підстав для його скасування. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved