Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

26 червня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 13 березня 2018 року по 30 листопада 2020 року. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 13 березня 2018 року по 30 листопада 2020 року він перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», 30 листопада 2020 року він був звільнений за власним бажанням. За цей час у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі. В день звільнення позивач перебував на підприємстві та отримав трудову книжку, однак відповідач не провів з ним остаточний розрахунок. За розрахунками позивача розмір заборгованості по заробітній платі становить 289 643,56 грн. Станом на теперішній час відповідач так і не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача - [PERSON] не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та ухвалити рішення у відповідності до норм чинного законодавства, а також надав довідку № 207 від 02 серпня 2023 року, в якій зазначено, що залишок заборгованості по заробітній платі [PERSON] за період з листопада 2019 року по листопад 2020 року на дату складання довідки становить 227 991,45 грн., сума заборгованості зазначена після утримань всіх обов`язкових податків та зборів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , з 13 березня 2018 року працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с. 18-19). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 30 листопада 2020 року на підставі наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» від 30 листопада 2020 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, що також підтверджується копією його трудової книжки. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив позивачу нараховану йому заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, відповідач не в повному обсязі виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Згідно довідки № 207 від 02 серпня 2023 року, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», вбачається, що залишок заборгованості по заробітній платі [PERSON] за період з листопада 2019 року по листопад 2020 року на дату складання довідки становить 227 991,45 грн., при цьому, сума заборгованості зазначена після утримань всіх обов`язкових податків та зборів (а.с. 43). Отже, з вищевказаної довідки вбачається, що заборгованості за період з 13 березня 2018 року по жовтень 2019 року включно відповідач перед позивачем на теперішній час не має, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 13 березня 2018 року по 31 жовтня 2019 року задоволенню не підлягають. Разом з цим, з вищевказаної довідки також вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за період з листопада 2019 року по листопад 2020 року становить 227 991,45 грн. та вказана заборгованість визначена вже за вирахуванням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів, тобто є сумою, яка належить позивачу до виплати. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з листопада 2019 року по листопад 2020 року у розмірі 227 991,45 грн., без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка повинна бути стягнута за рішенням суду шляхом негайного виконання, суд виходить з наступних розрахунків: розмір заборгованості по заробітній платі, який стягнуто судом - 227 991,45 грн.; період стягнення дорівнює 13 місяців. Отже, розмір заробітної плати який підлягає стягненню шляхом негайного виконання за один місяць становить: 227 991,45 грн. / 13 = 17 537,80 грн., без утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені частково на загальну суму 227 991,45 грн. та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 2 279,91 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial