Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визначення місця проживання дитини з батьком та відібрання дитини у матері, без позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01.03.2023 р. між сторонами було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, оскільки сім?я фактично припинила своє існування. За умовами договору, батьки дійшли спільної згоди, що їх малолітня дитина [PERSON] , [INFO] залишився мешкати з позивачем, за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідачка виявила бажання почати нове сімейне життя з іншим чоловіком. Однак, 08.05.2023 р. відповідачка, без попереднього погодження з позивачем, забрала малолітню дитину з ЗДО "ЧОМУЧКА" до себе. На усі прохання та вимоги позивача щодо повернення дитини відповідачка безпідставно відмовляється. Позивач до підготовчого судового засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка у підготовче судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про визнання позову, в якій також просила про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області не з`явилась до судового засідання, направила до суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності та пояснення згідно яких не заперечує проти визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , [INFO] .. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не порушує права, свободи та інтереси інших осіб та не суперечить закону. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Судом в ході судового розгляду справи були дослідженні: свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] ; рішення Ренійського районного суду Одеської області від 11.04.2023 р. про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , рішення набрало законної сили 11.05.2023 р.; договір між батьками [PERSON] та [PERSON] щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] від 01.03.2023 р.; акт обстеження умов проживання від 02.03.2023 р.; довідка Ренійського ЗДО (ЯСЛА - САДОК) «ЧОМУЧКА» Ренійської міської ради від 01.03.2023 р. № 38; довідка ВЧ [NUMBER] № 12/86 від 15.02.2023 р.; відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела /суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] станом на 01.03.2023 р.; заповіт [PERSON] на ім`я [PERSON] від 04.08.2022 р.; паспорт [PERSON] , № [NUMBER] від 08.03.2023 р., орган що видав № 5142; паспорт [PERSON] , № [NUMBER] від 08.04.2019 р., орган, що видав № 5142; Довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] та [PERSON] .. Судом в ході судового розгляду справи було встановлено, що [INFO] у сторін народився син [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 11.05.2018 р.). 16.02.2023 р. між сторонами було укладено шлюб. Через деякий час після укладання шлюбу позивач дізнався, що поки він був мобілізований до лав Збройних Сил України та перебував під містом Херсон у зв`язку з виконанням ним бойових задач під час оголошення в Україні та дії воєнного стану зважаючи на військову агресію Російської Федерації, відповідачка йому зрадила та вона завагітніла від іншого чоловіка. З огляду на такі обставини, стосунки з відповідачкою повністю розладилися, зникло взаєморозуміння, взаємоповага і довіра, стали часто сваритися, у них були відсутні спільні інтереси, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, кожен почав жити окремим життям, своїми інтересами, шлюбних стосунків не підтримали, спільного господарства не вели, тобто фактично сім`я припинила своє існування. Такі обставини стали підставою для розірвання шлюбу між ними на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 11.04.2023 у справі №510/382/23, яке набрало законної сили. На підставі договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, укладеного між сторонами 01.03.2023 року, тобто ще до розірвання шлюбу, батьки дійшли спільної згоди, що їх малолітня дитина [PERSON] залишився мешкати з позивачем, за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідачка виявила бажання почати нове сімейне життя з іншим чоловіком. Факт проживання дитини з позивачем без відповідачки також підтверджується актом обстеження умов проживання, складеного 02.03.2023 року представниками Служби у справах дітей Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області. Однак, 08.05.2023 р. відповідачка, без попереднього погодження з позивачем, забрала малолітню дитину з ЗДО "ЧОМУЧКА" до себе. На усі прохання та вимоги позивача щодо повернення дитини відповідачка безпідставно відмовляється. Позивач дізнався від сусідів, де зараз мешкає відповідачка, що у неї з новим чоловіком часто мають місце сварки та непорозуміння з приводу нашої дитини. Її чоловік часто лає [PERSON] , не дозволяє відповідачці у повному обсязі забезпечувати його усім необхідним. При цьому, до виникнення вищевказаних обставин, дитина повністю перебувала і перебуває на утримання позивача. Він повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Дитина відвідує ЗДО "ЧОМУЧКА" Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, група "Веселі гномики", що підтверджується довідкоюРенійського ЗДО (ЯСЛА - САДОК) «ЧОМУЧКА» Ренійської міської ради від 01.03.2023 р. № 38. Позивачем створені найкращі умови для дитини, у сина є свій дитячий куточок, де він виконує домашнє завдання, є спальний куточок, де він відпочиває, дитина забезпечена усіма речами для розвитку. Позивач любить свою дитину, та має змогу забезпечити її всім необхідним. Будинок [ADDRESS] , в якому позивач мешкав з сином належить йому на підставі заповіту [PERSON] від 04.08.2022 року, зареєстрованого в реєстрі за №547. Доходи позивача є достатніми для забезпечення дитини усім необхідним. Він постійно слідкував за станом здоров`я дитини, у разі необхідності або хвороби своєчасно або невідкладно звертався до сімейного лікаря для обстеження дитини, піклується про її розвиток, у нього з сином сильний психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії судців Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 21.07.2021 року у справі № 404/3499/17 визначення місця проживання дітей з батьком, не впливатиме на їх взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Матір дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та їх розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Виходячи з положень частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Отже, враховуючи, що між батьками досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини з позивачем, необхідності та підстав для вирішення даного питання органом опіки та піклування або судом при розірванні шлюбу не було. Однак відповідачка порушила умови укладеного між сторонами договору та взяті на себе зобов`язання тому позивач вважає, що є необхідність та усі підстави для юридичного закріплення факту знаходження та проживання дитини з ним, шляхом визначення місця проживання дитини з ним за місцем його реєстрації або проживання. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Окрім того, положення абз. 2 ч. 1 ст. 161 СК вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18.03.2021 року у справі №288/39/20 зазначив, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 62 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Частиною першою статті 170 СК України встановлено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. На момент укладання договору від 01.03.2023 відповідачка не мала претензій щодо того, що дитина проживає разом з позивачем, про що свідчить її підпис у договорі. Однак, відповідачка в подальшому в порушення умови договору та взятих на себе зобов`язань, без згоди батька, з яким проживає дитина, самовільно змінила місце проживання дитини, добровільно повернути дитину батьку за місцем його постійного проживання відмовляється, у зв`язку із чим можна дійти обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача та інтересів дитини в порядку, визначеному статтею 162 СК України, та такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Отже, відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самовільна зміна її місця проживання чи викрадення. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я, у позові повинно бути відмовлено. Дитина не може бути повернута, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я. Проте такі обставини відсутні оскільки, проживання дитини разом з позивачем відповідає її інтересам, а навпаки вбачається протиправна поведінка відповідачки. Комісією у складі начальника служби у справах дітей Ренійської міської ради, поліцейського офіцера Ренійської міської громади, фахівця із соціальної роботи КУ «ЦНСП» РМР було проведено обстеження умов проживання дитини за адресою: [ADDRESS] та встановлено, що для виховання та розвитку дитини створені відповідні умови. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція) наголошує на тому, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В розумінні положень цивільно-процесуального законодавства України, висновок органу опіки та піклування є одним з видів та способів доказування. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч.ч.1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку вищевказаним доказам, з урахуванням порушення з боку відповідачки умов договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, визнанням відповідачкою позовних вимог, створенням позивачем необхідних умов для виховання та розвитку дитини, особливої прихильності дитини до батька, суд вважає можливим відібрати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] у матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав та повернути дитину батьку [PERSON] за місцем (адресою) його реєстрації або проживання, визначивши місце її проживання разом із батьком. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. На підставі викладеного та

Outcome: approved