Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину. У позові вказувала, що 30.08.2000 року у виконкомі Мигівської сільської ради зареєструвала шлюб із [PERSON] та прийняла його прізвище, її дошлюбне прізвище [PERSON] . У шлюбі народилося двоє дочок - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На початку 2023 року вони припинили сімейно шлюбні відносини і на даний час сім`я існує формально. Дочка [PERSON] , [INFO] є неповнолітньою, проживає з нею та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. У добровільному порядку відповідач відмовляється утримувати дитину, хоча є здоровою, працездатною людиною, може працювати та належно забезпечувати її. Інших дітей у відповідача немає. Просила: розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , який зареєстрований 30.08.2000 року у виконкомі Мигівської сільської ради, актовий запис №17; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище - [PERSON] ; стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі до повноліття дитини; судові витрати 1073,60 грн стягнути з відповідача. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, належно повідомлена про дату, час та місце розгляду справи по суті, про що є відомості в матеріалах справи. До позову додала заяву, у якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, щодо винесення заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи по суті, про що є відомості в матеріалах справи. Причини неявки суду не повідомив та не подав у встановлений судом строк відзив на позов. З письмової згоди позивачки суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що 30.08.2000 року [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб у Мигівській сільській раді Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №17, що підтверджується оригіналом свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 30.08.2000 року вказаною сільською радою. Після реєстрації шлюбу сторонам присвоєно прізвища [PERSON] . У шлюбі, [INFO] у сторін народилася дочка - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER] , виданого 09.01.2014 року виконавчим комітетом Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» міститься роз`яснення про те, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З безпосередньо досліджених та наданих позивачкою доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами існує формально, шлюбні відносини фактично припинено, разом не проживають та спільного господарства не ведуть з початку 2023 року. Позивачка довела, а відповідач не спростував, що подальше спільне життя і збереження шлюбу з відповідачем суперечить її інтересам, сім`я розпалась остаточно, а тому позовна вимога про розірвання шлюбу є обґрунтованою та підлягає задоволенню із стягненням з відповідача на користь позивачки судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн (квитанція №27 від 10.07.2023 року), що відповідає положенням п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу [PERSON] бажає надалі іменуватись шлюбним прізвищем. Також судом установлено, що неповнолітня дочка сторін [PERSON] , [INFO] проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні, про що свідчить довідка Лукавецького старостинського округу №1 Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області №1-1070 від 10.07.2023 року. Відповідач належної допомоги на утримання дитини не надає, доказів протилежного суду не надано. Відповідно до ст.18 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У статті 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст.191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З досліджених у судовому засіданні належних та допустимих доказів судом установлено, що неповнолітня дитина сторін [PERSON] проживає з позивачкою та знаходиться на її матеріальному утриманні, відповідач добровільно допомоги на її утримання у належному розмірі не надає. Враховуючи зазначені вимоги закону, виходячи із засад справедливості та захисту прав неповнолітньої дитини, беручи до уваги вимоги ч.2 ст.182 СК України, суд дійшов висновку, що з [PERSON] необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/4 його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до досягнення нею повноліття. Відповідач не спростував належними та допустимими доказами того, що не має реальної можливості сплачувати аліменти на неповнолітню дитину у зазначеному розмірі. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину підлягає задоволенню із стягненням з відповідача в доход держави судового збору відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст.110, 112-114, 180-183, 191 СК України,

Outcome: approved