Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-16 00:00:00

У липні 2022 року позивач звернулась до суду із позовом до Київської обласної прокуратури, [PERSON] , Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В обґрунтування вимог позивач зазначає, що 18.10.2020 року позивач отримала повістку від 18.10.2020 року, якою вона була викликана на 21.10.2020 року о 10:00 год. слідчим з ОВС 1-го ВРКП СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Київській області Нестерук Юлії Володимирівні на допит, у кримінальному провадженні № 32020110000000020, в якості свідка. Проте, 21 квітня 2020 року адвокатом під час спілкування з слідчим слідчого з ОВС 1- ш ВРКП СУ ГУ ДФС у Київській області Нестерук Ю.В. було отримано Лист №б/н у кримінальному провадженні №32020110000000020 від 10.02.2020 року, яким слідчий слідчого з ОВС 1-го ВРКП СУ ГУ ДФС у Київській області лейтенант податкової міліції Нестерук Ю.В. просила надати документи. Проте, з відповідного Листа №б/н у кримінальному провадженні №32020110000000020 від 10.02.2020 року зазначено, що «Матеріалами досудового розслідування встановлено, що ряд фізичних осіб, у тому числі [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) протягом періоду 2011-2019 років, в порушення вимог Податкового кодексу України, здійснювали систематичний продаж нерухомого майна, з метою одержання прибутку без додержання реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності, ухилилися від стати податку па доходи фізичних осіб в особливо великих розмірах». На думку позивача, слідчим здійснювались протиправні дії та процесуальне зловживання, оскільки мав протизаконний намір здійснювати слідчі дії, зокрема, допиту [PERSON] у кримінальному провадженні №32020110000000020 від 10.02.2020 року в якості свідка, проте, з контексту Листа б/н, можна зрозуміти, що [PERSON] була потенційною підозрюваною. Також, як було встановлено адвокатом, пізніше слідчим з ОВС 1-го ВРКН СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Київській області Нестерук Ю.В. були повторно 10.02.2020 року внесені відомості до ЄРДР за №32020110000000020 із правовою кваліфікацією частина 3 статті 212 Кримінального кодексу України з наступним коротким викладом обставин, що можуть свідчити про кримінальне правопорушення: ряд фізичних осіб, серед яких, зокрема, [PERSON] на території міста Києва та Київської області в період 2015-2019 року, в порушення вимог положень Податкового кодексу України, внаслідок систематичного продажу нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку без відповідного відображення даних операцій в реєстрах бухгалтерського та податкового обліку, ухилились від сплати податку на доходи фізичних осіб понад 8 млн. грн., що є особливо великим розміром. Позивач звертає увагу, що кримінальне провадження №32020110000000020 було відкрито повторно, оскільки 14.05.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за №32018110200000013, а 11.10.2018 року до даного кримінального провадження було додано відомості із правовою кваліфікацією частина 3 статті 212 Кримінального кодексу України з наступним коротким викладом обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а саме про те, що ряд фізичних осіб, серед яких, зокрема, [PERSON] , та інші, перебуваючи на території м. Києва та Київської області в період 2016-2019 року, в порушення вимог положень Податкового кодексу України, здійснюючи систематичний продаж нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку без відповідної державної реєстрації в якості суб`єктів підприємницької діяльності, внаслідок чого ухилились від сплати податку на доходи фізичних осіб в особливо великому розмір. Таким чином, позивач вважає, що такі дії можуть свідчити, що Слідче Управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Київській області, під процесуальним керівництвом та бездіяльністю Київської обласної прокуратури та слідчого з ОВС 1-го ВРКП СУ фінансових розслідувань ГУ ДФС у Київській області Нестерук Юлії Володимирівні, безґрунтовно починаючи з 10.02.2020 року підозрють [PERSON] у вчиненні злочину та здійснює переслідування позивача, чим завдає [PERSON] моральні страждання. Відтак, позивач вказує, що відносно неї протягом 28 місяців проводяться слідчі дії по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення та інші процесуальні заходи, а саме з 10 лютого 2020 року по 20 червня 2022 року (момент отримання остаточного повідомлення про закриття кримінального провадження). Таким чином, позивач вважає, що можливо стягнути за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють досудове розслідування -175 500 гривень. Так, позивач посилається на те, що органом досудового розслідування також були незаконно здійсненні слідчі та інші процесуальні дії, оскільки відповідно до Витягу ЄРДР позивача було звинувачене у вчиненні злочину, проте підозра або обвинувачення не було пред`явлено. Таким чином, слідство штучно обмежило право на захист [PERSON] , через те, що вона у кримінальному провадженні №32020110000000020 фактично перебувала у якості підозрюваної, попри процесуальний статус свідка. Такі дії слідчих можуть нести ознаки кримінального правопорушення, а саме порушення права на захист (ст. 374 Кримінального кодексу України). Що у свою чергу також призвело до моральних страждань, пов`язаних із безпорадністю, неможливістю процесуально захиститись та розумінням того факту, що порушуються права і свободи позивача. Фактична підозра у вчиненні кримінального правопорушення, проведення в ході кримінального провадження обшуку та інші процесуальні дії протягом значного часу обмежували права позивача та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя та досі вимагають зусиль на відновлення честі та гідності. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - стягнути солідарно з Державного бюджету України, Київської обласної прокуратури, [PERSON] , Державної казначейської служби України на користь [PERSON] суму в розмірі 175 500 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. 22.07.2022 ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху. 16.08.2022 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 24.10.2022 представник ДКС України подав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що органом жодним чином не порушувались права позивача, а відтак таке стягнення не відповідає встановленому законом способу захисту порушенного права. Окрім цього, позивач не надала доказів, які б підтверджували факт заподіяння їй моральних, фізичних страждань. Таким чином, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 03.11.2022 представником Київської обласної прокуратури було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що слідчими слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Київській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 32020110000000020 від 10.02.2020 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212 КК України. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, службові особи ТОВ «Ліневич Груп» та пов`язані з ними фізичні особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] протягом 2014-2016 років, шляхом систематичного продажу нерухомого майна (квартир) умисно ухилились від сплати податків у значних розмірах. Також установлено, що ряд фізичних осіб, перебуваючи на території м. Києва та Київської області в період 2016-2019 років, в порушення вимог положень Податкового кодексу України здійснювали систематичний продаж нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку без відповідної державної реєстрації в якості суб`єктів підприємницької діяльності, внаслідок чого ухилились від сплати податку на доходи фізичних осіб в особливо великому розмірі. Однак, варто зауважити, що у ході досудового розслідування кримінального провадження № 32020110000000020 слідчим СУ ФР ГУ ДФС у Київській області Шатровській С.М., відповідно до вимог ст. 278 КПК України про підозру не повідомлялось, до кримінальної відповідальності остання не притягувалась, крім того, дії чи бездіяльність органів прокуратури в судовому порядку [PERSON] не оскаржувалися. За результатами досудового розслідування, 30.11.2021 слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження № 32020110000000020 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212 КК України. Відтак, незгода позивача з прийнятими органами слідства процесуальними рішеннями, які не оскарженні в передбаченому законом порядку, тобто наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчих та прокурорів, само по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача вказує, що в ході досудового розслідування [PERSON] допитувалася як свідок, у зв`язку з чим остання набула статусу учасника кримінального провадження. Однак [PERSON] не є стороною у кримінальному провадженні №32020110000000020, а отже і відсутні підстави для стягнення на її користь моральної шкоди з урахуванням положень ст. 23, 1166, 1167 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Окрім того, посилання позивача на висновок спеціаліста ГО «Спілка фахівців соціологічних та психологічних досліджень», як на доказ визначення заподіяння їй моральної шкоди, яку було оцінено в 175 500,00 грн, не є належним та допустимим доказом в розумінні вимог ст. 76, ст. 81 ЦПК України, оскільки дане дослідження проведено спеціалістом, а не атестованим судовим експертом в цій галузі, при цьому спеціалістом прийнято до уваги лише документи і пояснення, які подані позивачем. Більше того, дослідження проводилось за «Методологією застосування загальновідомих психодіагностичних методик при дослідженні моральної шкоди», однак, відповідно до п.8 Постанови Кабінету міністрів України № 595 від 02.07.2008 «Про затвердження Порядку атестації та державної реєстрації методик» державна реєстрація методик проводиться Мін`юстом, який є держателем Реєстру методик проведення судових експертиз, а дана методологія не включена до державного реєстру методик проведення судових експертиз. Так, за нормами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи викладене, [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу завдання шкоди саме неправомірними діями Київською обласною прокуратурою, а також причинного зв`язку між завданням шкоди та діями (бездіяльністю) Київської обласної прокуратури. У зв`язку з викладеним, доводи [PERSON] щодо протиправних дій і бездіяльності службових осіб Київської обласної прокуратури, слідчого з особливо важливих справ відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області Нестерук Юлії Володимирівни, Державної казначейської служби України, не знайшли свого об`єктивного підтвердження Відтак, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 17.03.2023 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. В судове засідання позивач не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Разом з цим, в прохальній частині позову зазначено про розгляд справи без виклику сторін. Відтак, суд розцінює дану позицію позивача, як розгляд справи без її участі. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В прохальній частині відзиву зазначено про розгляд справи за відсутності представника Державної казначейської служби України. Представник Київської обласної прокуратури в судове засідання подала заяву в якій просила здійснювати розгляд справи без фіксування технічними засобами та просила відмовити в задоволенні вимог скарги. Відповідач, [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважаєються повідомленим про розгляд справи належним чином. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. У силу ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. При цьому, згідно ст. 2 ч.1 п.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Як передбачає п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Із зазначених правових норм убачається, що для наявності деліктної відповідальності органу державної влади необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причиннии зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі №915/1015/16 від 25.06.2018 по справі № 916/1991/17 від 12.06.2018 по справі № 908/999/17. Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц зазначив, що «сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності». Відтак, позивач звертаючись до суду повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Суд в контексті спірних правовідносин звертає увагу на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Так, відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що наведенні обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки посилання позивача не свідчать про завдання останній моральної шкоди, яка може бути відшкодована в порядку визначену законодавством. Позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів причинно-наслідкового зв`язку між такими моральними стражданнями та її участі у допиті як свідка. Окрім цього, на думку суду, не існує рішення суду, вироку, яке б вказувало, що передбачені умови відшкодування шкоди завданої органами слідства є наявними. Також, відсутні докази, які б вказували на протиправні дії слідства в рамках кримінального провадження. З врахуванням зазначеного, на думку суду, обгрунтування позивача є суб`єктивним сприйняттям ситуації та є не погодженням з діями органу досудового розслідування в рамках кримінального провадження. При тому, що доказів звернення зі скаргами в порядку ст. 303 КПК України, позивачем суду не надано. Відтак, доводи позивача не є переконливими та такими, які є спростованиими відповідачами. Також, суд погоджується з позицію представника прокуратури щодо посилання на експертний висновок. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за необгрунтвоаністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження.

Outcome: dismissed