Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

23.05.2023 позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона працювала у ТОВ «Біолра» м. Харків бухгалтеркою з 01.12.2020. З початком війни, у зв`язку з загрозою життю та здоров`ю виїхала до м. Львів, де проживає по теперішній час, як ВПО. Мала бажання працювати дистанційно за місцем працевлаштування у м. Харкові. Дію трудового договору роботодавець не призупинив, але ніяких дій не здійснював, тобто і не призупинив дію договору і не звільняв з роботи. Позивач багато разів зверталась телефоном до директора з проханням вирішити питання трудового договору, але трудову книжку і належні виплати не отримала. Через невизначеність і відсутність будь- яких дій з боку директора була вимушена ініціювати розірвання трудового договору, відповідно до ст. 38 КЗпП, так як тривалий час не мала можливості працевлаштуватись у м. Львові. 10.06.2022 була звільнена з ТОВ «Біолар», за її ініціативою через Центр зайнятості у м. Львові. З 24.02.2022 по 10.06.2022 позивач, фактично, законно перебувала на своїй посаді бухгалтера, знаходячись у простої. Заборгованість по заробітній платі за лютий 2022 червень 2022 становить 43\~494,09 грн. Окрім того, не була виплачена компенсація за невикористану відпустку у розмірі 48\~395,27 грн. Неправомірна бездіяльність роботодавця призвело для порушення трудового права позивача, чим спричинила моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, щоденна невизначеність з роботою пригнічувала психіку та перешкоджала професійній діяльності. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 3650 грн, виходячи з 10 грн за добу (10 грн*365 днів). У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заробітну плату за період з 01.02.2022 по 10.06.2022 та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 48395,27 грн, моральну шкоду 3650 грн, середній заробіток за час затримки за шість місяців у сумі 54314 грн. 25.05.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова позовну заяву було залишено без руху. 07.06.2023 позивачем усунуто недоліки, зазначені в ухвалі від 25.05.2023, сплачено судовий збір за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час затримки у розмірі 1083,60 грн. 08.06.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі. 03.07.2023 директором ТОВ «Біолар» подано відзив на позов, в обґрунтування якого вказано, що позивач звернулась до суду з позовом 23.05.2023, відповідно до ст. 233 КЗпП працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісчний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Датою припинення трудового договору є 10.06.2022 день коли позивач подала заяву про розірвання трудового договору у односторонньому порядку до Центру зайнятості у м. Львів. У якості підстави для поновлення строку позивач надає заяву від 15.11.2022, але не надає жодних доказів щодо направлення та отримання відповідачем такої заяви, сама заява сформована поза межами тримісячного строку. Окрім того, відповідно до платіжної інструкції від 15.06.2023 заробітна плата за лютий 2022 у розмірі 12093,48 грн була виплачена позивачу. Станом на 10.06.2022 кількість днів невикористаної відпустки для позивача складала 22 календарних дні, компенсація становить 8248,90 грн, зазначена компенсація була нарахована позивачу 15.06.2023. У відповідача не було оголошено простою, будь- яких рішень щодо переведення працівників у режимі дистанційної роботи також не приймалось, сам факт введення воєнного стану не нівелює обов`язку працівників належним чином виконувати передбачений обсяг функцій. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за використану ним роботу. Протягом періоду з 01.03.2022 по 10.06.2022 позивач не виконувала трудову функцію та покладені на неї обов`язки, вказане підтверджується табелем обліку робочого часу. Позивач не повідомляла про причини своєї відсутності, разом із тим роботодавцем були враховані роз`яснення Мінекономіки, у яких вказувалось, що працівники, які не виходили на роботу внаслідок ведення воєнних дій не можуть бути звільненні за прогул. Правові підстави для нарахування заробітної плати за період неявки працівника з нез`ясованих причин відсутні, тому, позовні вимоги в частині стягнення 2/3 окладу за період з березня 2022 року по 10 червня 2022 у загальному розмірі 31400,62 грн є безпідставними та такими, що не підлягаю задоволенню. Окрім того, відсутня вина відповідача у невиплаті позивачу належним сум при звільненні, оскільки така невиплата відбулась через настання обставин непереборної сили, а саме військової агресії російської федерації проти України. У зв`язку з чим відповідач просить: провадження у частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості із виплати заробітної пати за лютий 2022 у розмірі 12093,47 грн та позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 4901,18 закрити у зв`язку із відсутністю предмету спору, у задоволені іншої частини позовних вимог - відмовити. 06.07.2023 представником позивача подано відповідь на відзив, у якій зазначено, що відповідач дію трудового договору з позивачем не призупинив, але і ніяких дій щодо позивача не здійснив, а саме: не призупинив і не розірвав трудовий договір, не звільнив з обов`язків бухгалтерки, не повідомив про будь-які накази. Позивачка мала повне право працювати, що саме і пропонувала роботодавцю, так як не могла влаштуватись на роботу. Твердження відповідача, що позивачка повинна була працювати під час простою є хибними, під час простою працівник не виконує трудові обов`язки. Час простою виник не з вини позивачки. Керівник ТОВ «Біолар» не виконав свої основні функціональні обов`язки, проявив відверте зневажливе відношення до позивача. Відповідачем не доведено, що він звільняється від обов`язків оплати праці, адже товариство продовжувало свою трудову діяльність. У зв`язку з чим представник позивача просив зобов`язати керівництво ТОВ «Біолар» вжити заходів для повного забезпечення реалізації прав позивачки та виплатити 2/3 заробітної плати за період з 01.03.2022 по 10.06.2022, середню заробітну плату за шість місяців за порушення відповідальності відповідача за невиконання свої обов`язків Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити, з урахуванням того, що відповідачем сплачено заробітну плату за лютий 2022 та компенсацію за невикористану відпустку. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити у їх задоволені, з підстав, викладених у відзиві. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~ подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.12.2020 працювала у ТОВ «Біолар». З 10.06.2022 [PERSON] звільнена з ТОВ «Біолар» на підстав ст. 38 КЗпП України. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] азначає, що работодацем не було сплачено вчасно заробітну плату за лютий 2022 року, а також не сплачена заробітна плата за період з березня 2022 року по 10.06.2022. Щодо строків позовної давності звернення до суду із позовом, про які заявлено відповідачем. Відповідно до ч. 2\~ст. 233 КЗпП України\~із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до п. 1 глави\~ХІХ\~Прикінцеві положення КЗпП України\~під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Отже, на момент звернення до суду 23.05.2023 карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), скасовано не було, строки, встановлені\~ст. 233 КЗпП України\~на звернення до суду з позовом продовжуються. У зв`язку з чим суд приходить до висновку позивач не пропустила строк позовної давності. Аналогічні за змістом висновки, викладені у постановах Верховного Суду № 677/1060/21 від 10.08.2022, №\~521/574/22 від 14.12.2022, №489/5441/21 від 14.12.2022, № 460/17052/21 від 19.01.2023 Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки. Як встановлено в судовому засіданні відповідачем позивачу було виплачено заробітну плату за лютий 2022 у сумі 12093,48 грн та компенсацію за невикористану відпустку за червень 2022 у розмірі 6640,27 грн 15.06.2023, що підтверджується платіжними інструкціями №1. Окрім того, факт сплати відповідачем позивачу заробітної плати за лютий 2022 року та компенсації за невикористану відпустку підтверджується самою позивачкою та наданою нею випискою по картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої на рахунок [PERSON] 15.06.2023 зараховано заробітну плату у розмірах 12093,48 грн та 6640,27 грн відповідно. Також факт отримання невиплаченої заробітної плати за лютий 2022 року та компенсації за невикористану відпустку підтверджено представником позивача у судовому засіданні. Відповідно до ч.1\~ст.21 ЗУ «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з ч.1\~ст.115 КЗпП України, ч.1\~ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За правилами ч.1\~ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Приписи \~ст.116 КЗпП України передбачають, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1\~ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу,при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але небільш як за шістьмісяців\~(в редакції\~Закону № 2352-IX від 01.07.2022). Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з грудня 2021 по червень 2022 у розмірі 54314,грн. Проте, відповідно до змін внесених в\~ст.117 КЗпП України\~Законом № 2352-IX від 01.07.2022, які набули чинності 19.07.2022, період, за який працівнику має бути нарахований середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обмежено шістьма місяцями.\~Закон № 2352-IX від 01.07.2022, яким працівнику обмежено нарахування відповідно до\~ст.117 КЗпП України\~середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями, відповідно до\~ст.58 Конституції України\~не має зворотної дії в часі та не поширюється на правовідносини, які існували до набуття цим Законом чинності, тобто до 19.07.2022. Тому, враховуючи що період з 11.06.2022 (наступний день після звільнення) до 15.06.2023 (дата фактичного розрахунку) становить значно більше шести місяців, суд вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за цей період - з 11.06.202 по 11.12.202 включно, тобто за 130 робочих дні. При цьому, при визначені кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня, відповідно до роз`яснень Мінсоцполітики України та ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Середній заробіток позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 11.06.2022 по 11.12.2022 становить: 846,16 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 130 робочих дні за вказаний період = 127043,20 (без утримання податків та інших обов`язкових платежів). При визначені середньоденної заробітної плати [PERSON] суд виходить з наступного. Як вбачається з інформації Пенсійного фонду України за формою\~ ОК-7 заробітна плата [PERSON] за січень 2022 року становила 17395 грн, за лютий 2022 15022,95 грн. Середньоденна (годинна)\~заробітна плата\~визначається діленням\~заробітної плати\~за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При цьому, загальна сума заробітної плати за два місця [PERSON] становить 32417,95 грн, фактично робочих днів у цих місцях було 37 днів. Отже, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 876,16 грн (32417,95 грн\\37 днів). В той же час, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022\~ № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 18 травня 2022 року» з наступними змінами, який діяв до 22.12.2022 Харківська територіальна громада включена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на\~10 грудня\~2022 року. У подальшому, наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022\~ № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Харківську територіальну громаду віднесено до Переліку територій можливих бойових дій. Станом на день розгляду справи Харківська міська громада включена до переліку територій активних бойових дій. Як зазначено представником відповідача у судовому засіданні ТОВ «Біолар» працювало під час ведення активних бойових дій у місті Харкові, проте значно зменшило свої потужності. Таким чином, суд дійшов висновку, що хоча і наявна вина відповідача у невиплаті позивачу належних сум при звільненні, проте, судом враховано, що така невиплата через настання обставин непереборної сили, а саме початком повномасштабних бойових дій, які проходила, зокрема, і у місті Харкові, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про зменшення суми середнього заробітку, яку слід стягнути з відповідача. Тому, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), приймаючи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати цієї заборгованості, дії позивача і відповідача та початок повномасштабних бойових дій, зокрема, і на території міста Харкова, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 11.06.2022 по 11.12.2022 у сумі 25000 грн. Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за період з 24.02.2023 по 10.06.2023. Звертаючись до суду з зазначеними вимогами, позивач вказує, що з 24.02.2023 по 10.06.2022 вона фактично законно перебувала у простої на своїй посаді бухгалтерки. За змістом частини першої\~статті 94 КЗпП України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до\~ст.34 КЗпП України\~простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні ТОВ «Біолар» здійснювало свою діяльність, тобто простій не оголошувався, рішень щодо переведення працівників у простій не приймалось. Окрім того, в судовому засіданні встановлено, що також не заперечується як самою позивачкою так і її представником у судовому засіданні, що [PERSON] , у період з 24.02.2022 по 10.06.2022 не виконувала трудову функцію та посадові обов`язки у ТОВ «Болар», вважаючи , що вона перебуває у простої. Зазначене також підтверджується табелем обліку використання робочого часу ТОВ «Біолар», відповідно до якого за період з 24.02.2022 по 10.06.2022 [PERSON] обліковувалась як НЗ (неявка з нез`ясованих причин). Згідно\~статті 60-2 КЗпП України, дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій. За погодженням між працівником і роботодавцем виконання дистанційної роботи може поєднуватися з виконанням працівником роботи на робочому місці у приміщенні чи на території роботодавця. Особливості поєднання дистанційної роботи з роботою на робочому місці у приміщенні чи на території роботодавця встановлюються трудовим договором про дистанційну роботу. На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження дистанційної роботи. У такому разі норми частини третьої\~статті 32 цього Кодексу\~не застосовуються. Разом з тим, доказів того, що [PERSON] було переведено на дистанційну роботу чи доказів того, що остання зверталась до ТОВ «Біолар» з заявою про переведення на її дистанційну роботу, позивачем не надано. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Статтею 237-1 КЗпП України\~визначено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначила, що внаслідок протиправних дій відповідача їй було завдано маральної шкоди, оскільки щоденна невизначеність з роботою пригнічувала її психіку та перешкоджала у професійній діяльності. Судом встановлено, що відповідачем було порушено трудове законодавство, а саме не вчасно сплачено заробітну плату позивачу за лютий 2022 року та компенсацію за невикористану відпустку. Отже, сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Суд погоджується із доводами позивача про перенесені нею моральні переживання внаслідок нездійснення відповідачем виплати заборгованості по заробітній платі, а тому враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. На підставі викладено, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial