Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

В липні 2023 року адвокат Товкун Альона Вікторівна, яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом в якому просила: а) стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на користь [PERSON] 7 499 грн. 00 коп. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення; б) стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на користь [PERSON] 2 500 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. Мотивуючи свою заяву тим, що [PERSON] з 22.10.2015 року перебуває в трудових відносинах з підприємством відповідача, з 22.10.2015 року працює малярем 5 розряду ремонтно-будівельної бригади. За період з 2017 року по 2021 рік рік перебував у щорічних відпустках та користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення. Підприємство відповідача не доплачено матеріальної допомоги за вищевказаний період на загальну суму 7 499 грн. 00 коп. (за період з 25.07.2017 року по 19.08.2017 року - 1095,00 грн., за період з 15.10.2018 року по 09.11.2018 року - 1421,75 грн., за період з 09.12.2019 року по 08.01.2020 року - 1545,50 грн., за період з 27.07.2020 року по 23.08.2020 року - 1976,75грн., за період з 09.08.2021 року по 18.08.2021 року - 1460,00 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 липня 2023 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. 22.08.2023 року від представника відповідача до суду надійшов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що вважає зазначений спір таким, що виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень, тому такий спір, на його думку, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того, зазначив, що не погоджується з позовними вимогами про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати та відповідно твердженням позивача про недійсність умов договорів про працю, які погіршують становище працівника порівняно із законодавством України, які, на думку відповідача суперечать судовій практиці. Також, відповідач не погоджується зі стягненням витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн., вважаючи цей розмір неспівмірним і таким, що підлягає значному зменшенню, посилаючись на те, що справа не може бути визнана справою значної складності, що потребує значного часу на виконання адвокатом робіт по її підготовці, враховуючи також значну кількість аналогічних позовів поданих представником позивача в інтересах інших осіб, обставини усіх цих справ є однаковими, позовні вимоги обґрунтовані одними і тими ж доказами, в позові зазначені одній ті ж аргументи, відмінність полягає лише у ціні позову, тому вважає, що витрачений адвокатом час не може бути значним; не всі зазначені в Акті про надання правової допомоги, послуги можуть бути віднесені до правничої допомоги; та позивачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно положень до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [PERSON] з 22.10.2015 року перебуває з в трудових відносинах з підприємством відповідача, що підтверджується копією трудової книги позивача (а.с. 13). Як вбачається із змісту позовних вимог [PERSON] перебувала у щорічних відпустках в період за період з 25.07.2017 року по 19.08.2017 року ,з 15.10.2018 року по 09.11.2018 року, з 09.12.2019 року по 08.01.2020 року, з 27.07.2020 року по 23.08.2020 року, з 09.08.2021 року по 18.08.2021 року, за вказані періоди їй нараховувалась матеріальна допомога на оздоровлення. Згідно наявних в матеріалах справи табуляграм позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: за 2017 рік у розмірі 2105,00 грн.,за 2018 рік у розмірі 2301,25 грн, за 2019 рік у розмірі 2627,50 грн., за 2020 рік у розмірі 2746,25 грн., за 2021 рік - 4540, 00 грн. (а.с.14-19). Звертаючись до суду з позовом про стягнення з Відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, [PERSON] посилалась на те, що Відповідачем були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п. 3.1.5 Колективного договору. За правилами ст.10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст.18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. У відповідності до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Так, згідно з п. 3.1.5. Колективного договору на 2014-2015 роки, укладеного між ВІДОКРЕМЛЕНИМ СТРУКТУРНИМ ПІДРОЗДІЛОМ «ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ВАГОННЕ ДЕПО БАТУРИНСЬКА» та Головою первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», схваленого на конференції трудового колективу відокремленого структурного підрозділу «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» 25 березня 2014 року, дія якого була продовжена на 2017 рік встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги ( а.с.20-23). Однак, відповідно до спільної постанови керівництва структурного підрозділу «ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ВАГОННЕ ДЕПО БАТУРИНСЬКА» та Головою первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за №ВЧДЕ-2/635, ПК/13 від 14.04.2017 року постановлено застосовувати з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Пунктом 1.4. вказаного Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо. Окрім того, спільною постановою керівництва структурного підрозділу «ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ВАГОННЕ ДЕПО БАТУРИНСЬКА» та Головою первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» №ВЧДЕ-2/132 №11/ПК від 25.01.2022 року були внесені зміни до колективного договору, а саме до першого абзацу пункту 3.1.15 Договору. Нове формулювання було викладено наступним чином - «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням (Додаток №2), за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою , котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів ( з коефіцієнтом 1,31) для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня ( податкового) звітного року.» Також, спільною постановою керівництва структурного підрозділу «ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ВАГОННЕ ДЕПО БАТУРИНСЬКА» та Головою первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» №ВЧДЕ-2/821 №04/ПК від 15.06.2021 року були внесені зміни до колективного договору, а саме до першого абзацу пункту 3.1.15 Договору. Нове формулювання було викладено наступним чином - «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням (Додаток №2), за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою , котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня ( податкового) звітного року.» Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць на рівні 1544 грн, а тому 125 відсотків відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 1930 грн, при тому, що мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн. Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць на рівні 1762 грн., а тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2205 грн. 50 коп., при тому, що мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн. У відповідності до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць на рівні 2007 грн., при цьому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2508 грн. 75 коп., а мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн. Положеннями Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» визначено: прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць на рівні 2197 грн., при цьому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2746 грн. 25 коп., а мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4723 грн. За змістом Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» визначено: прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць на рівні 2270 грн., при цьому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, становило 2837 грн. 50 коп., а мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6000 грн. Таким чином, прийняття 14.04.2017 року спільної постанови керівництва структурного підрозділу «ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ВАГОННЕ ДЕПО БАТУРИНСЬКА» та Головою первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за №ВЧДЕ-2/635, ПК/13 від 14.04.2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством, а відтак указана постанова повинна була прийматись не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент її прийняття мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн. та була більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом. Разом з тим, суд звертає увагу, що розмір мінімальної заробітної плати є більшим, ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом і в наступні спірні роки (2018, 2019, 2020,2021), за які позивачу нараховувалась та виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, а тому вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна спільної постанови керівництва структурного підрозділу «ЕКСПЛУАТАЦІЙНЕ ВАГОННЕ ДЕПО БАТУРИНСЬКА» та Головою первинної профспілкової організації ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» за №ВЧДЕ-2/635, ПК/13 від 14.04.2017 року про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», яка погіршує становище працівників, а саме п. 3.1.5. Колективного договору. Так, ст. 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України, суд вважає, що нові закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих законів, договорами про працю не мають зворотної сили. Як зазначалося вище,відповідно до Законів України «Про державний бюджет України на 2018 рік», «Про державний бюджет України на 2019 рік», «Про державний бюджет України на 2020 рік», «Про державний бюджет України на 2021 рік» встановлений розмір мінімальної заробітної плати по Україні був вищим, ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, встановленого законом, а відтак, врахування положень п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» при нарахуванні та виплаті, в даному випадку, позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення погіршує його становище, зменшуючи розмір належної йому до виплати допомоги, а тому не мають зворотної сили та не можуть бути застосовані при визначенні розміру такої допомоги. Отже, приймаючи до уваги, що положеннями п. 3.1.5. Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, суд вважає за необхідне при визначенні позивачу розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розмірів мінімальної заробітної плати по Україні встановлених на 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, а тому приходить до висновку, що з Відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена останньому матеріальна допомога на оздоровлення в загальному розмірі 7499.00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позовних вимог в повному обсязі, з відповідача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн. в дохід держави. Що стосується витрат на правову допомогу суд приходить до наступного висновку. Частиною 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16. В обґрунтування витрат на правничу допомогу стороною позивача було подано договір про надання правової допомоги № 20/07 від 20.07.2023 року, укладений з адвокатом Товкун Альоною Вікторівною, акт № 1 про надання правової допомоги від 20.07.2023 року відповідно до якого адвокатом Товкун А.В. надано правову допомогу на загальну суму 2500 грн., яка складається із усної консультації та аналізу документів - 500 грн., складання позовної заяви та копіювання позовної заяви з додатками для сторін - 200 грн., квитанцією № 3254098 про сплату адвокату Товкун А.В. за надання правової допомоги [PERSON] в розмірі 2500 грн. (а.с. 34-42). Верховний Суд зазначає, що, відповідно до положень ст. 14 ПК адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. ВС вказав, що аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (постанова ВС у справі № 727/4597/19 від 16 квітня 2020 року). На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу підлягають стягненню у розмірі 2500,00 гривень, при цьому судом враховано, що вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», зазначив, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97), а також враховано складність справи та виконаних представником робіт (наданих послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони позивача. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача, що не суперечить принципу розподілу судових витрат та є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved