Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Поліщук С.Ю. звернулася до суду із зазначеною позовною заявою про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 21 жовтня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві за актовим записом 897. Від даного шлюбу [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . Проте, шлюб між сторонами не склався, фактичні шлюбні відносини припинені 22 квітня 2023 року, що стало підставою звернення позивачки до суду з вимогами про його розірвання. Після припинення шлюбних відносин сторін дитина проживає разом з позивачкою в орендованій квартирі [ADDRESS] (дана обставина підтверджується Договором оренди квартири від 25.04.2023 року), малолітній син знаходиться на повному утриманні позивачки. У зв`язку із зазначеним, позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача, справі присвоєно № 758/5604/23. Між сторонами виник спір з приводу визначення місця проживання малолітнього сина, в досудовому порядку позивачці не вдалось дійти згоди з відповідачем щодо вирішення даного питання, а тому позивачка вимушена звернутись до суду задля його вирішення. На думку позивачки, вона належно виконує, як мати свої обов`язки щодо сина - [PERSON] , приймаючи до уваги наявність у неї самостійного доходу, позитивної характеристики з місця роботи, відсутності негативних звичок, не перебування на обліку у психіатра та нарколога, наявності прав на нерухоме та рухоме майно, приймаючи до уваги прихильність сина саме до матері, зважаючи на те, що даний спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові саме зі сторони мами, зважаючи на те, що при прийнятті рішення щодо дитини першочергове значення має віддаватись саме найкращими інтересами дитини, позивачка переконана в тому, що суд має достатньо підстав для визначення місця проживання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] разом з позивачкою по справі. Просила суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з його мамою - [PERSON] , а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати, пов`язані з розглядом справи у розмірі 27 573,60 грн., які складаються з: судового збору - 1 073,60 грн., витрат на професійну правничу допомогу - 21 500,00 грн, витрат на залучення спеціаліста зі складанням психологічного висновку - 5 000,00 грн. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, її представник Поліщук С.Ю. подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без участі позивачки та її представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву, в якій позовні вимоги визнав частково, а саме в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю. Зазначив, що не визнає вимоги щодо стягнення з нього судових витрат. Просив відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат з нього та розподілити судовий збір порівну між сторонами з підстав визнання позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Так, оскільки відповідач визнає позов в частині визначення місця проживання дитини, суд, з врахуванням положень частини 3 статті 200 ЦПК України, ухвалює рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 21.10.2017. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] . Спільне життя між сторонами фактично припинилося, до суду поданий позов про розірвання шлюбу. В судовому засіданні встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, про що свідчать відповідні заяви від його імені від 03.08.2023 та від 04.08.2023, наявні у матеріалах справи. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як вбачається з матеріалів справи, 06.07.2023 спеціалістом - психологом [PERSON] було проведено психологічне обстеження [PERSON] , [INFO] , за результатами якого було надано висновок з якого видно, що на момент обстеження авторитетом для [PERSON] є мати, саме виховання від матері, її думка є важливим для [PERSON] при формуванні світогляду, способу життя. [PERSON] не сприймає біологічного батька, як особу, що могла би показувати приклад поведінки у суспільстві, та сприймає батька виключно нейтрально, авторитет батька повністю відсутній. Дитина хосе проживати з мамою та її чоловіком [PERSON] . З матеріалів доданих до справи, станом на день проведення судового засідання 15.08.2023, не вбачається між батьками конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дитини та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до обох батьків, вік дитини, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб дитина проживала разом з матір`ю, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання дитини на даний час разом з матір`ю. Щодо позовних вимог про компенсацію судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачкою судових витрат підтверджується копією квитанції № 32528798800006966515 від 24.05.2023 про сплату судового збору у сумі 1 073,60 грн, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Щодо компенсації витрат на залучення спеціаліста зі складенням психологічного висновку, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Як вбачається з матеріалів справи позивачка зверталась за допомогою спеціаліста-психолога для проведення психологічного дослідження відносно дитини. Згідно квитанції № 60Е6-В6В4-МС1Р-2Р40 від 02.07.2023 позивачкою [PERSON] було сплачено [PERSON] за надання психологічного висновку 5 000,00 грн. При вирішенні питання розподілу судових витрат пов`язаних із залученням спеціаліста та складання психологічного висновку, суд враховує ту обставину, що отримання позивачкою висновку спеціаліста-психолога обумовлена тим, що відповідач першочергово не визнавав позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, що підтверджується поданим відповідачем відзивом на позовну заяву 28.06.2023, а тому суд приходить до висновку, що вказані судові витрати у розмірі 5 000,00 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. Щодо позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 21 500 грн, суд зазначає наступне. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 зазначеного вище Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Так, при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial