Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та збільшення розміру аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 2500 грн, щомісячно на кожну дитину від усіх видів доходів та заробітку, до досягнення дітьми повноліття. Короткий зміст та обґрунтування позову Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що 30.04.2015 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2019 року по справі №495/10282/18, шлюб було розірвано та стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі 1 000, 00 грн щомісяця, починаючи з 08.11.2018 року до досягнення дітьми повноліття. Після припинення шлюбних відносин позивач та відповідач припинили сумісне проживання та вона із доньками стала мешкати окремо від батька дітей. Зараз, наскільки позивачу відомо, відповідач покинув територію України, ще у 2019 році, повністю перервав зв`язок із доньками, не телефонує їм, не відправляє повідомлення у мобільних додатках. Позивач з доньками намагались декілька разів зателефонувати до відповідача, але телефонний номер українського оператора у відповідача було ввімкнуто. На даний момент відповідач [PERSON] фактично самоусунувся від участі у вихованні доньок, не відвідує їх, не цікавиться їх розвитком, станом здоров`я, не бере участі у їх матеріальному утриманні тощо. Так, останнього разу, відповідач бачив свої дітей ще у 2019 році, з того часу ані на Новий рік, ані на Різдво не відвідав дітей, не подарував їм навіть дрібний подарунок, не привітав їх. Відповідач не сприймається як батько дітей, який намагається виховувати доньок, налагоджувати з ними зв`язок, спілкуватися, гратися із ними, бути поруч, коли цього вимагають обставини (необхідність у лікуванні дитини, відпочинок, проведення свят). Так, на даний момент у відповідача велика заборгованість по аліментам на утримання дітей, батько дітей взагалі не цікавиться успіхами та побутом дітей: за відповіддю з навчальних закладів батько з 2019 року не приходив жодного разу, у лікарню до педіатра також дітей не приводив, не цікавився їх здоров`ям тощо. В той же час позивач має позитивну характеристику з місця роботи, за час, що минув з моменту розірвання шлюбних відносин із відповідачем, вона вийшла заміж, що підтверджено свідоцтвом про шлюб із [PERSON] , серія [NUMBER] від 15.02.2023 року. Крім того позивач зазначає, що Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було притягнуто відповідача до адміністративної відповідальності у справі № 495/10406/18, у якій відповідач визнаний винним у вчинені адміністративного правопорушення за ст. 173-2 ч.2 КУпАП, а саме: 09.05.2019 року, під час свята до Дня Перемоги прилюдно на вулиці намагався насильно заштовхати її до свого автомобілю, позивачка чинила опір, чіплялась за колеса, кликала на допомогу, вирвалась та викликала поліцію. Також, 14.06.2019 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було ухвалено рішення про обмежувальний припис, яким визнано [PERSON] як особу, вчиняє по відношенню до позивачки та дітей домашнє насильство, за яким видано обмежувальний припис строком на шість місяців, яким заборонено [PERSON] , перебувати за адресою квартири, яку винаймає за відповідним договором [PERSON] . Постановою Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 року вищевказане рішення суду було залишено без змін. Крім того, суд апеляційної інстанції відзначив: 20.05.2019 року позивачка звернулась до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявою про те, що відповідач в телефонній розмові погрожував їй вбивством, вказував, що «заріже», про що відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань номер кримінального провадження: 12019160240001085. Крім того, позивач вважає, що розмір аліментів які наразі стягуються з відповідача на утримання дітей є недостатніми, та просить суд окрім позбавити відповідача батьківських прав, збільшити розмір аліментів на утримання дітей. Рух справи у суді Позивач та її представник у судове засідання не з`явились проте представник надав заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився про час та місце слухання справи повідомлявся, причини неявки суду невідомі, клопотань про перенесення судового засідання до суду не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору у підготовче судове засідання не з`явився, надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини третьої статті 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно частини п`ятої статті 128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідності до пункту 2 частини першої статті 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до частини першої та другої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Як визначено частиною четвертою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що відповідач повторно не прибув у судове засідання, при цьому належно повідомлений про його дату, час і місце; про причини неявки не повідомив; відзиву на позов не подав; позивач не заперечує проти заочного вирішення справи суд дійшов висновку про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено, що 30.04.2015 року сторони зареєстрували шлюб, від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2019 року по справі №495/10282/18, шлюб було розірвано та стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі 1 000, 00 грн щомісяця, починаючи з 08.11.2018 року до досягнення дітьми повноліття. Після припинення шлюбних відносин позивач та відповідач припинили сумісне проживання та вона із доньками стала мешкати окремо від батька дітей. Як зазначає позивач наразі відповідач покинув територію України, ще у 2019 році, повністю перервав зв`язок із доньками, не телефонує їм, не відправляє повідомлення у мобільних додатках. У свою чергу позивач з доньками намагались декілька разів зателефонувати до відповідача, але телефонний номер українського оператора у відповідача було ввімкнуто. Так, на даний момент відповідач [PERSON] фактично самоусунувся від участі у вихованні доньок, не відвідує їх, не цікавиться їх розвитком, станом здоров`я, не бере участі у їх матеріальному утриманні тощо. Так, останнього разу, відповідач бачив свої дітей ще у 2019 році, з того часу ані на Новий рік, ані на Різдво не відвідав дітей, не подарував їм навіть дрібний подарунок, не привітав їх. Відповідач не сприймається як батько дітей, який намагається виховувати доньок, налагоджувати з ними зв`язок, спілкуватися, гратися із ними, бути поруч, коли цього вимагають обставини (необхідність у лікуванні дитини, відпочинок, проведення свят). Крім того, на даний момент у відповідача велика заборгованість по аліментам на утримання дітей, батько дітей взагалі не цікавиться успіхами та побутом дітей: за відповіддю з навчальних закладів батько з 2019 року не приходив жодного разу, у лікарню до педіатра також дітей не приводив, не цікавився їх здоров`ям тощо. В той же час позивач має позитивну характеристику з місця роботи, за час, що минув з моменту розірвання шлюбних відносин із відповідачем, вона вийшла заміж, що підтверджено свідоцтвом про шлюб із [PERSON] , серія [NUMBER] від 15.02.2023 року. Крім того позивач зазначає, що Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було притягнуто відповідача до адміністративної відповідальності у справі № 495/10406/18, у якій відповідач визнаний винним у вчинені адміністративного правопорушення за ст. 173-2 ч.2 КУпАП, а саме: 09.05.2019 року, під час свята до Дня Перемоги прилюдно на вулиці намагався насильно заштовхати її до свого автомобілю, позивачка чинила опір, чіплялась за колеса, кликала на допомогу, вирвалась та викликала поліцію. Також, 14.06.2019 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було ухвалено рішення про обмежувальний припис, яким визнано [PERSON] як особу, вчиняє по відношенню до позивачки та дітей домашнє насильство, за яким видано обмежувальний припис строком на шість місяців, яким заборонено [PERSON] , перебувати за адресою квартири, яку винаймає за відповідним договором [PERSON] . Постановою Одеського апеляційного суду від 16.01.2020 року вищевказане рішення суду було залишено без змін. Також, суд апеляційної інстанції відзначив: 20.05.2019 року позивачка звернулась до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявою про те, що відповідач в телефонній розмові погрожував їй вбивством, вказував, що «заріже», про що відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань номер кримінального провадження: 12019160240001085. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] безвідповідально ставиться до питання виховання своїх дітей та їх матеріального забезпечення. Відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей, без поважних причин залишивши їх без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дітьми, поведінка відповідача відносно дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, протягом розгляду справи відповідач жодного разу у судове засідання не з`явився та реальних кроків щодо виховання та утримання дитини не вчинив. З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради вбачається, що доцільно позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої малолітньої дитини. Відповідач не позбавлений права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в порядку ст.169 СК України у випадку зміни поведінки та свого ставлення до дітей. Крім того, позивач вважає, що розмір аліментів які наразі стягуються з відповідача на утримання дітей є недостатніми, та просить суд окрім позбавити відповідача батьківських прав, збільшити розмір аліментів на утримання дітей. Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Проживання окремо не звільняє від виконання цього обов`язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Платник аліментів зобов`язаний роботи все можливе для того, щоб його заробіток (доходи) були достатніми для власного утримання та утримання дітей, за належний розвиток яких він відповідальний як батько. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Частина перша статті 182 СК України передбачає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 ЦПК України). Частиною дев`ятою статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (стаття 192 Сімейного кодексу України). Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на дітей можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У подальшому, визначене судом сума аліментів може бути змінена (збільшена або зменшена) у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я отримувача або платника аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд враховує доводи позивача та погоджується із тим, що через інфляційні процеси в Україні значно підвищились витрати на проживання в тому числі і на утримання дітей, що може свідчити про збільшення витрат на їх утримання. З огляду на встановлені обставини у їх сукупності, за результатами оцінки на предмет їх належності, допустимості, достатності,

Outcome: approved