Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , з урахуванням нової редакції позовних вимог, просить, зобов`язати приватного підприємця [PERSON] внести зміни в трудову книжку в записі №2 від 01.12.2020 року в частині назви посади, а саме не водія, а машиніста автовишки та автогідропідіймача. Позов мотивовано тим, що в 2016 році [PERSON] був прийнятий на роботу до приватного підприємця [PERSON] . Працював за спеціальністю машиніст автовишки автогідропідіймача (код ЗКППТР 13507), спочатку їздив та управляв на старій автовишці MAN, потім на автовишці RENO. Право на таку роботу підтверджує посвідчення № [NUMBER] від 14.03.2011 про те, що [PERSON] пройшов навчання в Тернопільському обласному комунальному навчально-курсовому центрі. Режим роботи становив шість днів на тиждень та, бувало, і у святкові без графіку по дзвінку. Позивач вирішив звільнитися роботи. При звільненні отримав трудову книжку із записом: «Прийнятий на роботу посаду водія», наказ 1К 31.10.2016 р., «Звільнити з роботи водія згідно статтею 36 пункт 1 КЗпПУ за згодою сторін», наказ №3 від 01.12.2020 р.». Звертався до відповідача із заявами про виправлення записів, на що останній відмовився. Вважає, що цим порушені його трудові права, у зв`язку із неможливістю підтвердити свій стаж і кваліфікацію. Від [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Звертає увагу суду, що позивачем пропущено строк позовної давності. Крім того, у штатному розписі відсутня посада водія автовишки та автогідропідіймача. Зазначає, що записи в трудовій книжці відповідають змісту наказів про прийняття на роботу та звільнення. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 квітня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у ньому. В судовому засіданні представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог. Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, основний вид діяльності - 52.29 - інша допоміжна діяльність у сфері транспорту. Відповідно до посвідчення № [NUMBER] від 14 березня 2011 року, [PERSON] закінчив Тернопільський обласний комунальний навчально-курсовий центр за професією машиніст автовишки автогідропідіймача та може допускатися до керування автовишки та автогідропідіймача. Із записів в трудовій книжці позивача та наказів від 31.10.2016 №1 та від 01.12.2020 (а.с. 4,104,112) видно, що позивач 01.11.2016 року був прийнятий на роботу на посаду водія на підставі наказу №1к від 12.10.2016 та 01.12.2020 звільнений з посади водія згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України, на підставі наказу №3 від 01.12.2020. Згідно декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства про охорону праці від 16 лютого 2021 року, в ФОП [PERSON] експлуатуються машини, устаткування, механізми підвищеної небезпеки, а саме підйомник автомобільний гідравлічний телескопічний 209Т, заводський №209Т0885, 1994 року випуску, [PERSON] є однією із осіб, які відповідають за дотримання вимог законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки. З письмових пояснень відповідача вбачається, що основними обов`язками [PERSON] було керування автомобілем автовишкою Renault Midlener, д.н.з. [NUMBER] , бортовою платформою з маніпулятором MAN8.150, д.н.з. [NUMBER] , бортовим малотонажем Mersedes-Benz 313 Sprinter. Допитаний як свідок [PERSON] показав, що коли він влаштувався на роботу в ФОП [PERSON] позивач [PERSON] вже працював там. Знає, що [PERSON] працював на червоному Renault - автопідйомнику, також на автомобілі MAN з маніпулятором та машиністом автовишки. Розглянувши справу, суд доходить такого висновку. Із змісту статті 43 Конституції України вбачається, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин. Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України. Згідно частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом статті 24 КЗпП України (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з статті 48 КЗпП України (діяла на час виникнення спірних правовідносин) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Відповідно до постанови КМ України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» при працевлаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Згідно з нормами статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Пунктом 6 частини першої статті 232 КзПП України передбачено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи. Як встановлено судом, позивач був прийнятий на роботу на посаду водія на підставі наказу від 31.10.2016 року №1. Відомостей щодо переведення [PERSON] на роботу машиніст автовишки та автогідропідйомника суду не надано, як і не надано доказів того, що така посада наявна в штатному розписі ФОП [PERSON] . Крім цього, звільнений позивач був також саме з посади водія на підставі наказу №3 від 01.12.2020 р. Вказані накази позивачем не оскаржувався та є дійсним. У відповідності до пункту 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Тому, на думку суду. відсутні підстави для того, щоби носити зміни в трудову книжку [PERSON] в записі №2 від 01.12.2020 в частині назви його посади, оскільки записи в трудовій книжці відповідають наказам про його прийом на роботу та звільнення. Позивач стверджує, що він виконував роботу машиніст автовишки та автогідропідйомника. Машиніст автовишки та автопідйомника (код ЗКППТР 13507) - це спеціаліст, який виконує роботи за допомогою спеціалізованих машин, що називаються автовежами (автогідропідйомниками). Пристрій даних машин дозволяє піднімати та переміщати робітників з інструментом та матеріалами до місця їх роботи - на висоту до 55 метрів. У завдання машиніста автовишки входить підйом на необхідну висоту, з використовуваними інструментами і матеріалами, і виконання поставлених завдань, будь то догляд за міськими насадженнями, або підключення та обслуговування ліній електромереж, телефонного зв`язку, обслуговування щитів зовнішньої реклами та інші роботи, що вимагають підйому на висоту. Як встановлено судом, позивач керував транспортними засобами автовишкою Renault Midlener, д.н.з. [NUMBER] , бортовою платформою з маніпулятором MAN8.150, д.н.з. [NUMBER] , бортовим малотонажем Mersedes-Benz 313 Sprinter, в комплектації яких були автовишки, в тому числі виконував роботи автовишкою та автопідіймачами, які знаходяться на вказаних транспортних засобах. При цьому, ні позивач ні відповідач не заперчують, що позивач був і водієм вказаних транспортних засобів. Достовірних, достатніх доказів того, яка саме з цих робіт, була основною, суду не надана. Суд також звертає увагу, що [PERSON] не надав жодних переконливих доказів, що зазначення посад в його трудовій книжці «водій» порушило його законні права та інтереси. Тому, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставності. При цьому суд відхиляє покликання відповідача на пропущення строку звернення до суду. Так, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» Кодекс законів про працю доповнено главою XIX «Прикінцеві положення», відповідно до якої під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Пунктом 1 Постанови КМУ від 9 грудня 2020 р. N 1236 із наступними змінами і доповненнями вирішено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" , від 20 травня 2020 р. N 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 р. N 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" . Отже, на час дії карантину, який тривав до липня 2023 року строки, передбачені статтею 233 КЗпП України продовжені.

Outcome: dismissed