Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що ним були відкриті два карткових рахунки в АТ КБ «ПриватБанк» згідно заяв про відкриття поточного рахунку. 19.05.2022 р. з карткового рахунку позивача в АТ КБ «ПриватБанк» [NUMBER] ( [NUMBER] , угода № SAMDNWFC00059725617 від 18.05.2020) було списано 9553,83 грн., та того же самого дня - 19.05.2022 р. з другого карткового рахунку позивача в АТ КБ «ПриватБанк» [NUMBER] ( [NUMBER] , угода № SAMDNWFC00058286023 від 18.02.2020) було списано 1861,33 грн., списання було проведено без згоди та розпорядження позивача, а також без рішення суду, як погашення заборгованості згідно кредитного договору № DN/470 від 16.01.2007 р., референс договору DN673@1855741,Т списання з карткового рахунку. Оскільки були відсутні правові підстави для списання з карткових рахунків ним було подано до відповідача вимогу про повернення безпідставно списаних з карткових рахунків грошових коштів від 20.07.2022 р. Проте, листом від 22.07.2022 р. (вих. № 20.1.0.0.0/7-220721/11231) відповідач повідомив позивача про те, що банком правомірне здійснюється списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, в забезпечення виконання зобов`язань за яким позивачем було укладено договір поруки. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2022 р., залишеним без змін постановою Дніпровського районного суду від 29.03.2023 р. по справі 199/5600/22, ухвалено стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 11 415, 16 грн., безпідставно списаних з банківських рахунків, 29 108,65 грн. пені, 594,20 грн. процентів за користування грошовими коштами, 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Пеня та проценти річних за користування грошовими коштами у справі №199/5600/22 були нараховані за період 19.05.2022 р. по 11.08.2022 р. Оскільки станом на 27.04.2023 р. АТ КБ «ПриватБанк» не повернути безпідставно списані з банківських рахунків грошові кошти в сумі 11 415,16 грн., позивач вважає за необхідне донараховати пеню та проценти за користування грошовими коштами за період з 12.08.2022 р. по 28.02.2023 р., а також нарахувати суму інфляційного збільшення заборгованості за період з 19.05.2022 р. по 28.02.23 р. В обґрунтування нарахування пені в сумі 68 833,41 грн. позивач посилається на ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», також, посилаючись на ч. 2 ст. 625 та ст. 1073 ЦК України, позивач нарахував проценти за користування банком коштами позивача на рівні облікової ставки НБУ на суму 1571,54 грн. за період 12.08.2022 р. по 28.02.2023 р. Інфляційні витрати за період з 12.08.2022 р. по 28.02.2023 р. за підрахунком позивача складають 992,22 грн. Позивач у позові заявив вимогу про стягнення з відповідача 68 833,41 грн. пені, 1571,54 грн. процентів за користування грошовими коштами, 992,22 грн. суму інфляційного збільшення заборгованості, а всього 71397,17 грн., а також покласти на відповідача судові витрати. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача надав суду заяву від 22.08.2023 р., в якій просив здійснювати судовий розгляд у його відсутності та вказував, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, в якому зазначав, що позивач має перед банком невиконані зобов`язання, які виникли з кредитного договору №DN/470 від 16.01.2007 р., та договору поруки від 16.01.2007 р. Право банка на списання коштів з рахунку [PERSON] для погашення заборгованості за кредитним договором передбачено в Умовах та Правилах надання банківських послуг АТ «ПриватБанк», які розміщені на сайті банку. Підписанням заяви позивач приєднався до запропонованих банком Умов та Тарифів. Відповідач вважає, що на спірні правовідносини розповсюджується положення ч. 2 ст. 652 ЦК України у частині стягнення з боржника трьох відсотків річних, а не положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та зазначає, що позивачем не вірно розрахована сума пені та вважає що пеня складає 565,12 грн., вказує, що на правовідносини, які виникли між позивачем та банком, а саме з договору банківського рахунку, не розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Просив відмовити в задоволенні позову (а.с. 70-76). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, день та місце повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутністю не надав, надіслав на адресу суду відзив, в зв`язку з чим справа розглядається на підставі наявних у ній даних чи доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2022 р. (справа 199/5600/22) позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] 11 415, 16 грн. безпідставно списаних з банківських рахунків, 29108, 65 коп. пені, 594, 20 коп. процентів за користування грошовими коштами, 5 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, а всього 46 118 (сорок шість тисяч сто вісімнадцять) грн. 01 коп. (а.с. 30-35). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.03.2023 р. по справі 199/5600/22 апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін (а.с. 36-40). Отже, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2022 р. набрало законної сили 29.03.2023 р. Зазначеним судовим рішенням встановлено, зокрема, безпідставне списання 19.05.2022 р. АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів з рахунку [PERSON] на загальну суму 11 415, 16 грн. та наявність обов`язку відповідача повернути зазначені гроші позивачеві негайно. Процесуальні дії у справі: -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.05.2022 р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для виправлення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання копії ухвали; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2023 р. відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту прав позивача, як споживача банківських послуг, та регулюються ст.ст. 625, 1061, 1066, 1073 ЦК України та ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд, дослідивши докази в межах заявлених суду вимог, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19 грудня 2019 р. у справі №520/11429/17, «згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень». У Постанові від 26 листопада 2019 року (справа № 902/201/19) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду сформував наступну правову позицію: преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" №28342/95, пункт 61, ECHR 1999-VII)» (абзац 2 п. 4.26, п. 4.28 Постанови). Таким чином, факт здійснення відповідачем 19.05.2022 р. безпідставного списання грошових коштів з рахунків позивача в сумі 11415, 16 грн. встановлений рішенням суду від 30.11.2022 р. по справі 199/5600/22, яке набрало законної сили, та такий факт не підлягає доказуванню в цій справі. Як встановлено судом, станом на 27.04.2023 р. відповідачем не повернути безпідставно списані з банківських рахунків кошти в сумі 11 415,16 грн., тобто відповідач не виконав рішення суду від 30.11.2022 р. по справі 199/5600/22. Відповідач не заперечував та не спростував зазначене ствердження позивача та не надав докази виконання судового рішення в частині повернення безпідставно списаних грошових коштів позивача. Таким чином, суд вважає доведеним невиконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення позивачеві грошових коштів в сумі 11 415,16 грн. На переконання суду, є такими, що не заслуговують на увагу, доводи відповідача щодо обґрунтованості та законності списання з рахунків позивача грошових коштів, оскільки вказані доводи були оцінені судом, про наведене в рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2022 р. по справі 199/5600/22, та вони були відхилені через необґрунтованість. Перегляд висновків суду, які викладені в рішенні від 30.11.2022 р. по справі 199/5600/22, суперечить ч. 4 ст. 82 ЦПК України та порушують принцип правової визначеності. Також, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2022 р. по справі 199/5600/22, встановлено, що 18.02.2020 р. між позивачем та відповідачем укладено два договори банківського рахунку шляхом підписання заяви про відкриття поточного рахунку та приєднання до Умов та Правил надання послуг «Карта для виплат», на підставі яких відповідач відкрив позивачеві два банківських рахунку. Правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем регулюються, зокрема ст.ст. 1066, 1073 ЦК України. Так, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (ст. 1066 ЦК України) В силу ст. 1073 ЦК України, у разі безпідставного списання банком коштів з рахунку клієнта, банк повинен негайно сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, відповідач після безпідставного списання 19.05.2022 р. з рахунка позивача коштів та ухвалення рішення судом 30.11.2022 р. продовжував користуватися коштами позивача у сумі 11 415,00 грн., а відтак відповідач зобов`язаний сплатити проценти за користування ними на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналогічна правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у Постанові від 11 вересня 2019 року по справі № 751/631/17. Сума процентів за заявлений позивачем період з 12.08.2022 р. по 28.02.2023 р. складає: 1571,54 грн. = 11415,00 грн.* 25%/365дн.*201дн) де: 11415,00 грн. - сума, яку відповідач незаконно списав з рахунку позивача, користувався та не повернув; 365дн.- кількість днів у році 25% - облікова ставка Національного банку України, яка діяла в період з 12.08.2022р. по 28.02.2023р., відповідно до рішення Правління Національного банку України від 21 липня 2022 року № 363-рш "Про розмір облікової ставки"; рішення Правління Національного банку України від 08 вересня 2022 року № 450-рш "Про розмір облікової ставки"; рішення Правління Національного банку України від 20 жовтня 2022 року № 505-рш "Про розмір облікової ставки Національного банку України"; рішення Правління Національного банку України від 08 грудня 2022 року № 576-рш "Про розмір облікової ставки"; рішення Правління Національного банку України від 26 січня 2023 року № 36-рш "Про розмір облікової ставки Національного банку України". 201 дн. - період користування грошовими коштами з 12.08.2022р. (наступний день, після закінчення періоду, який був заявлений у справі 199/5600/22) по 28.02.2023р. (включно); Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1571,54 грн процентів за користування коштами позивача у сумі 11415,00 грн. за період з 12.08.2022 р. по 28.02.2023 р. Також підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 68 833,41 грн., виходячи з наступного. Згідно зі ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Як встановлено судом, відповідач 19 травня 2022 р. безпідставно списав з рахунків позивача кошти в загальній сумі 11 415,16 грн. та в силу ст. 1073 ЦК України, саме таку суму відповідач мав негайно повернути позивачеві. Оскільки відповідач не виконав положення ст. 1073 ЦК України та не повернув позивачеві 11 415,16 грн., то саме ця сума є вартістю роботи (послуги), виконання якої відповідач прострочив, та сама на цю суму нараховується пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Сума пені складає: 68833,41 грн. =11415,16 грн.* 201 дн * 3 %, де: 11415,16 грн.- сума, яку має сплатити банк відповідачеві 201 дн - кількість днів прострочення за період користування грошовими коштами з 12.08.2022р. (наступний день, після закінчення періоду, який був заявлений у справі 199/5600/22) по 28.02.2023р. (включно). 3% - розмір пені, встановлений ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд відхиляє розрахунок пені, здійснений відповідачем (0,008210*3%*11415,16 грн.*201 дн.= 238,98 грн.), оскільки відповідачем застосований показник 0,008210, який розрахований відповідачем, як розмір вартості послуги за один дені, яку відповідач визначив на рівні 3% річних (3%/365 дн. = 0,008210). Проте, такий розрахунок розміру вартості послуги не відповідає матеріалам справи, оскільки відповідач має повернути позивачеві 11415,16 грн., тобто надати послугу саме в такому розмірі, а не три відсотка річних від зазначеної суми (як зазначив відповідач). Ствердження відповідача про нерозповсюдження на спірні правовідносини положень Закону України «Про захист прав споживачів» суд вважає безпідставним, оскільки згідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Суть договору банківського рахунку, визначена у ст. 1066 ЦК України, відповідно до якої, банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком, тобто зазначені дії відносяться до банківських послуг, а відтак є послугами у розумінні п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Також суд вважає неспроможним посилання відповідача на правову позицію, яка викладена у Постанові Верховного Суду від 21.02.2018 р. у справі №759/13827/15-ц з огляду на таке. Як вбачається зі змісту Постанови Верховного Суду від 21.02.2018 р. у справі №759/13827/15-ц, правовідносини між сторонами у справі виникли з договору банківського вкладу (депозиту), та банк зобов`язався сплачувати вкладнику проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, отже, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника. У справі, що розглядається, правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст. 1073 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючі, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі №759/13827/15-,ц та правовідносини, що виникли між сторонами в цій справі, мають різне нормативне-правове врегулювання, то висновки Верховного Суду по справі №759/13827/15-ц не застосовуються в цій справі. Також суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат. Так відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначено вище, відповідач мав повернути позивачеві саме грошові кошти в сумі 11415,16 грн., тобто це зобов`язання відповідача перед позивачем є грошовим, яке відповідач не виконав, а відтак до відповідача застосовується відповідальність, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України. Інфляційні витрати складають: 992,22 грн. = 11415,16 грн. *(101,1%* 101,9%*102,5%*100,7%*100,7%*100,8%*100,7%) -11415,16 грн., де: 11415,16 грн.- сума грошового зобов`язання (безпідставно списані кошти), виконання якого прострочив відповідач; індекс інфляції за серпень 2022р. - 101,1%; вересень 2022р.- 101,9%; жовтень 2022р. -102,5%; листопад 2022р. - 100,7%; грудень 2022р. -100,7%; січень 2023р. - 100,8%; лютий 2023 р. - 100,7%. Суд не погоджується з формулою розрахунку інфляційних витрат, яку застосував позивач, оскільки у такому випадку інфляційні витрати розраховуються шляхом помноження індексів за кожен місяць між собою за весь період, та застосування такого загального індексу до простроченої суми. Проте на кінцеву суму інфляційних витрат різність підходів к розрахунку не вплинуло, у зв`язку з чим суд задовольняє вимоги в частині стягнення інфляційних витрат у сумі 992,22 грн. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволений повністю, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073,60 грн., сплачений ним за вимоги про стягнення грошової суми на підставі ст. 625 ЦПК України. Питання про відшкодування інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, вирішитимуться в строки та порядку передбаченому ст. 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved