Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-16 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеса 15.02.2023 року, в інтересах [PERSON] , звернувся представник адвокат Мартинюк Ю.С., із позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як відділ опіки та піклування, про припинення права на 5/18 частку у спільної часткової власності: домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на вказану частку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] як власник 2/3 частині у спільної часткової власності домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , вважає що частка відповідача яка є незначною, не є постійним місцем проживання відповідача, а тому, враховуючи неможливість її виділення в якості окремого об`єкта нерухомості, є правові підстави для припинення за відповідачем права власності на зазначену частку із визнанням права власності на вказану частину домоволодіння за позивачем. Відповідача , який не згодний із заявленими позовними вимогами, надав відзив на позовну заяву з обґрунтуванням того, що позовні вимоги є недоведеними так як між співвласниками у 2008 році була укладена мирова угода стосовно порядку користування спірним домоволодінням , з урахуванням частки кожного з співвласників, що підтверджує факт можливості спільного користування спільною частковою власністю, крім того , позивач виділила свою частину у окремий об`єкт нерухомості а тому не є співвласником спільної часткової власності та не має права заявлення відповідного позову, а крім того позивачкою не було внесено на депозитний рахунок суду вартість частки, право власності відповідача на яку вимагається припинити що є окремою підставою для відмови у позові. Як встановлено судом ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.04.2008 була визнана мирова угода, укладена між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за умовами якої [PERSON] набуває право користування житловими приміщеннями 1-2 площею 18,2 кв.м. в літері «А», відображеного в схемі технічного паспорта, виготовленого станом на 27.12.2007; [PERSON] набуває право користування житловими приміщеннями 2-2 площею 13,8 кв.м., верандою 2-1 площею 8,8 кв.м. в літері «А», відображеного в схемі технічного паспорта, виготовленого станом на 27.12.2007; [PERSON] набуває право користування житловими приміщеннями 3-2 площею 15,4 кв.м., в літері «А», відображеного в схемі технічного паспорта, виготовленого станом на 27.12.2007 ( а/с 35). Вказана мирова угода затверджена ухвалою Київського районного суду м. Одеси 24.04.2008 року у цивільної справі №2-1221/2008 ( а/с 43). З відповіді КП Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради від 27.09.2017 № 488861.36.17 вбачається, що згідно поточної інвентаризації від 05.10.2017 житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] складається з: житлового будинку літ. А загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м, літ Б,М літня кухня, літ. Л погріб, літ. П,О гараж, літ. Е,Ж,З,Н сарай, літ. Р,С вбиральня, літ. И,Т літній душ, І-ІV вимощення, V цистерна, № 1-4 огорожа. У зв`язку з тим, що будівля (будівля) літ. а1 веранда, прибудова літ. а2, Е,Ж,З,Н сарай, літ. Б,М літня кухня, літ Л - погріб, літ. П,О гараж, літ. Р,С вбиральня, літ И,Т літній душ, які знаходяться у користуванні [PERSON] , побудовані до 05.08.1992, відповідно до п.2.3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна не належать до самочинного будівництва. Літ. Р,С вбиральня, літ. И,Т літній душ тимчасові будівлі, літ. П вбиральня -душ, тимчасова будівля не є самочинними. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.03.2018 державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Пінігіною Т.М., [PERSON] є власником 1/3 частки житлового будинку з надвірними спорудами під [ADDRESS] , який складається в цілому з житлового будинку під літерою "А", загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м., та надвірних споруд: літ. "Б, М" - літня кухня, літ. "Л" - погріб, літ. "П, О" - гараж, літ. "Е, Ж, З, Н" - сарай, літ. "Р, С" - вбиральня, літ. "И, Т" - літній душ, I-IV - вимощення, V - цистерна, №1-4 - огорожа, розташованих на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні ( а/с 46). 30.03.2018 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.03.2018 за [PERSON] було зареєстровано право власності на 5/18 частин житлового будинку під літерою "А", загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м., та надвірних споруд: літ. "Б, М" - літня кухня, літ. "Л" - погріб, літ. "П, О" - гараж, літ. "Е, Ж, З, Н" - сарай, літ. "Р, С" - вбиральня, літ. "И, Т" - літній душ, I-IV - вимощення, V - цистерна, №1-4 огорожа, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 22.09.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого останній передав в дар 1/3 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. "А", житловою площею 47,4 кв.м., та надвірних споруд: літ. "Б" - літня кухня, літ. "М" - літня кухня, літ. "О" - гараж, І, ІV - мостіння, V - цистерна, №1-4 - огорожа, розташованих на земельній ділянці, площею 898 кв.м. за фактичним користуванням ( а/с 8). 22.09.2016 на підставі договору дарування від 22.09.2016 за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/3 частин вищевказаного житлового будинку, з надвірними спорудами: літ. "Б, М" - літня кухня, літ. "Л" - погріб, літ. "П, О" - гараж, літ. "Е, Ж, З, Н" - сарай, літ. "Р, С" - вбиральня, літ. "И, Т" - літній душ, I-IV - вимощення, V - цистерна, №1-4 огорожа, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. 07.10.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого остання передала в дар 1/3 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. "А", житловою площею 47,4 кв.м., та надвірних споруд: літ. "Б" - літня кухня, літ. "М" - літня кухня, літ. "О" - гараж, І, ІV - мостіння, V - цистерна, №1-4 - огорожа, розташованих на земельній ділянці, площею 898 кв.м. за фактичним користуванням ( а/с 9). 07.10.2016 на підставі договору дарування від 07.10.2016 за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/3 частин вищевказаного житлового будинку з надвірними спорудами: літ. "Б, М" - літня кухня, літ. "Л" - погріб, літ. "П, О" - гараж, літ. "Е, Ж, З, Н" - сарай, літ. "Р, С" - вбиральня, літ. "И, Т" - літній душ, I-IV - вимощення, V - цистерна, №1-4 огорожа, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а/с 10). Під час розгляду цивільної справи №947/25291/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи які, не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] , Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] , в інтересах [PERSON] , про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності, постановою Одеського апеляційного суду м. Одеси у постанові від 01.05.2023 року, були встановлені обставини, яки у відповідності до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають додатковому доказуванню, а саме. Згідно висновку щодо технічної можливості виділу об`єкту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] від 23.01.2020 року, складений ПП "Глав Інвест Груп" у фактичному користуванні [PERSON] знаходиться житловий будинок загальною площею 51,7 кв.м., та житловою площею 32,0 кв.м. Склад новоутворених об`єктів та їх адреси: житловий будинок загальною площею 51,7 кв.м. та житловою площею 32,0 кв.м. - що складає одиницю, та має наступну адресу: [ADDRESS] . За технічними показниками об`єкт є відокремлений, має окремий вихід і може бути виділений в одиницю. Об`єкт нерухомого майна створено шляхом поділу без проведення будівельних робіт, що відповідно до п. 1 переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію затвердженого постановою №406 від 07.06.2017 року не є реконструкцією та не є самочинним Державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дишлевою Т.В. 06.03.2020 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 51497223, яким вирішено провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на житловий будинок, що розташований [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] . З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №203211661 від 06.03.2020 року вбачається, що житловий будинок, загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 32 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; [ADDRESS] , має складові частини: житловий будинок, А, літня кухня Б, М, сарай Е, Ж, З, Н, вбиральня, И, літній душ Т, погріб Л, гараж О, вимощення І-ІІ, цистерна V, огорожа, ворота 1-4, та на праві приватної власності належить [PERSON] . Підстава виникнення права власності згідно з вказаним Витягом - технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 23.01.2020, видавник: ПП "ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП"; висновок щодо технічної можливості виділу об`єкту нерухомого майна, серія та номер: 185181, виданий 23.01.2020, видавник: ПП "ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП". Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51497223 від 06.03.2020 року, приватний нотаріус Дишлева Тетяна Володимирівна, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська область . Вищевказаною постановою було скасовано рішення суду стосовно припинення права власності [PERSON] і в цієї частині позовних вимог відмовлено у задоволенні та залишено без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.10.2022в частині скасування рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дишлевої Тетяни Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51497223 від 06.03.2020 про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 32 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2048251251101, номер запису про право власності:35826191). Рішення суду мотивовано тим, що приватний нотаріус, як державний реєстратор не мав законних підстав для прийняття рішення індексний № 51497223 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 березня 2020 року про реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок, загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 32 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; [ADDRESS] та який має складові частини: житловий будинок, А, літня кухня Б, М, сарай Е, Ж, З, Н, вбиральня, И, літній душ Т, погріб Л, гараж О, вимощення І-ІІ, цистерна V, огорожа, ворота 1-4, оскільки державний реєстратор прийняв оскаржуване рішення під час наявної інформації про реєстрацію права власності на житловий будинок під літерою "А", загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 47,4 кв.м., яке складається з надвірних споруд: літ. "Б, М" - літня кухня, літ. "Л" - погріб, літ. "П, О" - гараж, літ. "Е, Ж, З, Н" - сарай, літ. "Р, С" - вбиральня, літ. "И, Т" - літній душ, I-IV - вимощення, V - цистерна, №1-4 огорожа, що суперечить приписам п.5 ч.1, ч.2\~ст.24 Закону України №1952-IV, за яким наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями є підставою для відмови в державній реєстрації прав. Зазначене підтверджується інформацією в розділі Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за [PERSON] на приміщення житловий будинок, загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 32 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; [ADDRESS] , який має складові частини: житловий будинок, А, літня кухня Б, М, сарай Е, Ж, З, Н, вбиральня, И, літній душ Т, погріб Л, гараж О, вимощення І-ІІ, цистерна V, огорожа, ворота 1-4. Крім того, як було встановлено судом, в порушення діючого законодавства державний реєстратором було проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок, загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 32 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; [ADDRESS] та який має складові частини: житловий будинок, А, літня кухня Б, М, сарай Е, Ж, З, Н, вбиральня, И, літній душ Т, погріб Л, гараж О, вимощення І-ІІ, цистерна V, огорожа, ворота 1-4, на підставі технічного паспорту та висновку щодо технічної можливості виділу об`єкту нерухомого майна, за відсутності договору про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідного рішення суду. Слід зазначити, що ані технічний паспорт, ані висновок щодо технічної можливості виділу об`єкту нерухомого майна не є документами, що засвідчують право власності відповідача на вищевказане нерухоме майно, а тільки носять інформативний характер щодо технічних характеристик об`єкта нерухомого майна. Доводи представника відповідача про те, що надвірні споруди, а саме: сарай-літ. «Н», сарай літ. «Е», погріб літ. «Л», цистерна літ.\~V, огорожа, ворота 1-4 є самочинним будівництвом, до уваги не приймаються, оскільки спростовуються відповіддю КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 27.09.2017 № 488861.36.17. Разом з тим, доводи представника відповідача про безпідставне задоволення позовних вимог про припинення права власності відповідача є слушними, оскільки при скасуванні самої державної реєстрації вносяться записи про припинення, в той же час відповідачка є власником 2/3 частин спірного житлового будинку. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із припиненням права власності на частку у спільному частковому володінні за вимогою іншого співвласника врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно із статтею 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція висловлена у пункті 43 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд аналізуючи надані сторонами докази прийшов до висновку що позовні вимоги у даному випадку не підлягають задоволенню у зв`язку із тим , що позивачем не доведено наявність передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, які дають право на припинення права власності на частку відповідача у спільному майні шляхом компенсації її вартості. Крім того, позивач не довів, що припинення права власності на належну відповідачу 5/8 частку\~житлового будинку, не завдасть останньому істотної шкоди та не порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших. Натомість, як вбачається з матеріалів справи частки відповідача у спірному будинку 5/8 частини не є незначною, між співвласниками домоволодіння діє укладена у 2008 році мирова угода , згідно якою співвласники визначили умови спільного проживання та користування майном, згідно частки кожного з них, а тому таке втручання у мирне володіння своїм майном завдасть відповідачу істотної шкоди. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, провадження № 12-180гс18, зроблено висновок про те, що відсутність в статті 365 ЦК України посилання на необхідність одночасної наявності обставин, передбачених пунктами 1-3 цієї статті, свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення, таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц, провадження № 61-4860св18, зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Таким чином, аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що сторони домовитись між собою щодо розподілу спільного спадкового майна не змогли, а виділити в натурі 5/8 частину житлового будинку, відповідно до будівельних норм, не є можливим, проте зазначені позивачем обставини не являються правовою підставою в розумінні ст. 365 ЦК України, для припинення права власності відповідача на належну йому частку житлового будинку і та не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі не підтверджено, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17, провадження № 61-42000св18, зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода, майнова або немайнова, внаслідок припинення права на частку. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічні правові висновки міститься також у постановах Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 211/5837/19, від 15 червня 2022 року у справі № 211/5837/19. При розгляді справи судом також враховується, що згідно наданого позивачем, одночасно із позовом, звітом було визначена вартість 1/3 частки домоволодіння,з якою у самому позові представником позивача було розрахована вартість 5/8 частини домоволодіння у розмірі 225\~558,33 грн., яка однак позивачем та його представником під час підготовчого провадження вартість частки відповідача не була внесена до депозитного рахунку суду. Згідно вимог ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. З боку представника позивача через електронну сторінку суду подавалось клопотання про призначення у справі експертного дослідження вартості спірної частки , однак, як було з`ясовано у підготовчому провадженні вказане клопотання було підписано представником у якого немає повноважень на представництво інтересів позивача у даної справі тому відповідна заява була повернута заявнику. Інших заяв про підстави невнесення вартості частки на депозитний рахунок суду не надавалось. Після закінчення підготовчого провадження представником позивача двічі подавались заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку із її зайнятістю у інших справах , при цьому жодних заяв про неможливість розгляду справи, але питання внесення вартості частки відповідача право власності на яке вимагалось припинити, не заявлялось. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції) щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги частини другої статті 372 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції), суд апеляційної інстанції, розглянувши заяви про відкладення розгляду справи, визнав неявки сторін у судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи повідомлені, такими, що не перешкоджають апеляційному розгляду справи та вирішив розглядати справу за їх відсутності, що підтверджується протоколом судового засідання від 21 листопада 2018 року. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 року у справі №520/5083/16ц визначив наступну правову позицію стосовно можливості судоами розгляду справ без участі учасників справи яки не зявились у судове засідання :, «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору». На підставі викладеного та

Outcome: dismissed