Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

АТ «Альфа-Банк» 25.08.2022 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, а саме три відсотки річних у розмірі 216\~041, 95 грн та інфляційні витрати у розмірі 947\~368, 40 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту, відповідно до умов якого банком надано відповідачу кредит у сумі 176\~000 дол. США. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.07.2014 по справі №755/16246/14-ц зафіксовано суму боргу 2 400 466,11 грн, яка стягнута з [PERSON] . Відповідач не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, тому позивач проситься стягнути 3% річних та інфляційні збитки відповідно до ст. 625 ЦК України. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2022 справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Справа 06.10.2022 надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та ухвалою від 07.10.2022 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 28.11.2022. У зв`язку з відключенням електроенергії в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси розгляд справи у судовому засіданні 28.11.2022 було відкладено на 19.01.2023. Судове засідання 19.01.2023 не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого у відпустці, наступне засідання призначено на 14.03.2023. До суду 10.03.2023 надійшов відзив представника [PERSON] [PERSON] , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що АТ «Альфа-Банк» помилково вважає себе кредитором, адже ПАТ «Укрсоцбанк» в порушення вимог 104 ЦК України та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передав за передавальним актом права кредитора АТ «Альфа-Банк» за кредитним договором від 27.06.2008 та права іпотекодержателя за іпотечним договором. Виконавчий лист виданий на стягнення заборгованості з відповідача до виконання не пред`являвся і виконавче провадження не відкривалося, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання пропущено. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 14.03.2023 розгляд справи було відкладено на 18.04.2023. До суду 17.04.2023 надійшли письмові пояснення у судові дебати від представника позивача [PERSON] , згідно яких вказує, що АТ «СЕНС БАНК» є належним кредитором, адже при реорганізації шляхом приєднання немає значення чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий. У судовому засіданні 18.04.2023 проведено за участі представника відповідача [PERSON] було поновлено процесуальний строк та прийнято до провадження відзив, з метою направлення відзиву позивачу в судовому засіданні було оголошено перерву до 06.06.2023. До суду 13.06.2023 надійшла відповідь на заперечення на відзив представника відповідача [PERSON] (відповідь на відзив до суду не надходила), згідно якої, вказано, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання було пропущено, тому просить застосувати строк давності пред`явлення виконавчого листа (виконавчу давність) та відмовити у позові. У судовому засіданні 27.06.2023 було прийнято документ, який має назву відповідь на заперечення на відзив, представник відповідача [PERSON] надав вступне слово та просив оголосити перерву з метою надання відповіді, судом було оголошено перерву до 29.06.2023. У судовому засіданні 29.06.2023 представник відповідача [PERSON] подав заяву, в якій вказав, що вимога позивача є додатковою, тому для неї як і для основного зобов`язання сплив строк позовної давності. Крім того, індексації не підлягає іноземна валюта, а кредитним договором передбачено кредит в іноземній валюті. У судовому засіданні 29.06.2023 представник відповідача просив залишити без розгляду подану заяву про закриття провадження, суд залишив без розгляду заяву про закриття провадження у справі, з метою надання представником позивача рішення третейського суду розгляд справи було відкладено на 06.07.2023. У судовому засіданні 06.07.2023 було долучено до справи рішення третейського суду та задоволено клопотання представника відповідача про оголошення перерви з метою ознайомлення з рішенням третейського суду, наступне засідання призначене на 07.08.2023. У судовому засіданні 07.08.2023 проведеному за участі представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] було відкладено розгляд справи до 15.08.2023, у зв`язку з тим, що представник відповідача не ознайомився з рішенням третейського суду. У судовому засіданні 15.08.2023 представник відвідача Бобир Л.В. просив витребувати докази, судом відмовлено у поновленні строків на подачу клопотання про витребування доказів та застосовано наслідки ст. 126 ЦПК України. Судом досліджено докази. Представник позивача у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 27 червня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №674-ф03.9/132, згідно п.1.1 якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 176\~000 доларів США, зі сплатою 14% річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених в Додатку №1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною, та з кінцем терміном повернення заборгованості по кредиту до 26 червня 2023 року (включено), на умовах, визначених цим договором (ас.6-8). Рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 25 березня 2014 року у справі №202/14 було задоволено позов, стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 2\~400\~466,11 грн та витрати по оплаті третейського збору у розмірі 24\~404,66 грн (а.с.140-141). Дніпровським районним судом м. Києва 18 липня 2014 року було видано виконавчий лист №755/16246/14-ц, яким стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 2\~400\~466,11 грн та витрати по оплаті третейського збору у розмірі 24\~404,66 грн та 243,60 грн судового збору (а.с.91-92). Постановою головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Щербаковим від 09.12.2015 у виконавчому провадження №48148910 було повернуто виконавчий лист №755/16246/14-ц виданий 18.07.2014 Дніпровським районним судом м. Києва, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання повторно 09.12.2016 (а.с.90). Вищевказана постанова отримана ПАТ «Укрсоцбанк» 27.05.2016 (а.с.148). Рішенням №5/2019 єдиного акціонера Акціонерного товариства «Уксоцбанк» від 15.10.2019 визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» з дати визначеної у Передавальному актів, а саме з 15 жовтня 2019 року є АТ «Альфа-Банк» (а.с.12). АТ «Сенс Банк» є правонаступником АТ «Альфа-Банк», відповідно до статуту АТ «СЕНС БАНК», затвердженого позачерговими загальними зборами акціонерів АТ Альфа-Банк« від 12.08.2022 (а.с.58-60). З розрахунку заборгованості вбачається, що розрахунок штрафних санкції по ст.625 ЦК України, проводився виходячи з розміру заборгованості [PERSON] встановленої рішенням суду у розмірі 2\~400\~466,11 грн (а.с.10-11). Згідно з частинами першою, п`ятою статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Відповідно до частин другої, третьої статті 107 ЦК України після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Тлумачення вказаних норм свідчить, що у статтях 104 ЦК та 107 ЦК України не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесення запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується. При реорганізації шляхом приєднання немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 296/443/16-ц (провадження № 61-16634сво19). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Верховний суд у постанові від 25.01.2023 при розгляді справи №753/5408/19 дійшов висновку про правонаступництво АТ «Альфа-Банк» за кредитним договором, укладеним між позичальником та АТ «Укрсоцбанк», забезпеченим іпотечним договором, укладеним між іпотекодавцем та АТ «Укрсоцбанком». Дійсно, згідно п.3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який був чинний станом на дату підписання передавального акту) кредитна установа не має права відступити (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 цього пункту. Однак, у зв`язку з процедурою реорганізації, АТ «Альфа-банк», а наразі АТ «Сенс Банк» є належним правонаступником АТ «Укрсоцбанк» за зобов`язаннями [PERSON] . У відповідності до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. (ст. 599 ЦК України). Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання». Рішенням та виконавчим листом визначена заборгованість [PERSON] в національній валюті України гривня, адже стягнуто суму у загальному розмірі 2\~400\~466,11 грн. Вимога щодо відповідальності позичальника за невиконання грошового зобов`язання 3% річних та інфляційні втрати кредитора відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України у розрахунку позивача застосовані у період з 12.07.2019 по 11.07.2022 (а.с.10). Наявність рішення про стягнення боргу за кредитним договором не припиняє правовідносин сторін кредитного договору за весь період його невиконання і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення боржника. Таке прострочення є тривалим порушенням, тому право на позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникло у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (постанова ВП ВС від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц). Для цілей правового регулювання зобов`язальних відносин та відповідальності за порушення зобов`язань юридичне значення має саме момент виконання такого обов`язку боржником. Ухвалення третейським судом рішення про стягнення грошових коштів за договором лише підтверджує дійсне існування обов`язку боржника зі сплати боргу кредитору, його безспірність та надає цьому обов`язку безпосередньо примусового характеру. Визнання сторонами і виконання рішення третейського суду - це правова дія цього рішення, сутність якої полягає в його незмінності і виключності після набуття ним чинності. Якісна характеристика такого рішення виявляється в наслідках, які воно викликає. Такими наслідками є: здійсненність, преюдиціальність, обов`язковість. Частина друга статті 11 ЦК України визначає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Наявність судового рішення про стягнення заборгованості, зокрема і виконавчого листа, виданого на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків свідчить про настання строку виконання зобов`язання за тією вимогою, яку задоволено, та наявність обов`язку боржника сплатити відповідну заборгованість. Проте, рішення про стягнення заборгованості не змінює змісту відповідного зобов`язання, оскільки характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, а додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання та безспірності боргу. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати. Сплив строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не є підставою для відмови у позові про стягнення з позичальника 3% річних та інфляційних витрат, тому посилання представника відповідача в цій частині є необґрунтованими. Враховуючи викладене, а також те, що строк позовної давності не пропущений, адже [PERSON] допускає тривале порушення умов кредитного договору, розмір 3% річних та інфляційних витрат не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про стягнення зазначених позивачем сум. Посилання представника відповідача на різність розміру сум стягнення спростовані матеріалами справи, адже розмір заборгованості по якому визначено штрафні санкції за ст.625 ЦК України відповідають встановленій сумі заборгованості в рішенні третейського суду та виконавчому листі на виконання рішення третейського суду. За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. При цьому, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ч.\~1,2\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 17\~451,16 грн, що підтверджується меморіальним ордером №1256308628 від 11.08.2022 (а.с.1). У зв`язку з задоволенням позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved