Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-16 00:00:00

У травні 2019 року до суду звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач в обґрунтування позову зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21 серпня 1993 року до 16 травня 2016 року. Під час перебування у шлюбі у 2008 році ними спільно було прийнято рішення облаштувати та ремонтувати будинок батьків чоловіка у [ADDRESS] . У період перебування у шлюбі відповідач набув право власності на 3/5 частин житлового будинку батьків, житловою площею 47,6 кв.м., загальною площею 84,3 кв.м., житлового будинку незакінченого будівництва (літ. Л, л), сараю, літньої кухні літ. И, літньої кухні літ. И1, погребу, навісу, колодязя, огорожі, вигрібної ями. Право власності було набуте відповідачем на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 січня 2009 року, із якого вбачається, що житловий будинок літ. Л та прибудова літ. л є самовільно збудованими. Крім того, відповідач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 січня 2009 року набув право власності на 1/2 частину приватизованої земельної ділянки площею 0,0254 га. по [ADDRESS] . Після державної реєстрації на відповідача права власності на спадкове майно, вони разом ухвалили рішення продовжити реконструкцію та ремонт нерухомого майна отриманого чоловіком у спадщину. Позивач посилалася на те, що з 04 квітня 2000 року є суб`єктом підприємницької діяльності та за 4 квартал 2009 року та за 2010 рік отримала певний дохід. Для проведення реконструкції та ремонту нерухомого майна нею було придано товари. Роботи на будівництві велися переважно найманими спеціалістами, які виконували роботу за готівкові кошти і нею вівся облік понесених витрат. Внаслідок ремонту та реконструкції істотно збільшилася загальна площа будинку. Повноважними органами було прийнято в експлуатацію житловий будинок [ADDRESS] . Вважала, що за рахунок спільних коштів внаслідок реконструкції, будівництва та ремонту, ними разом було споруджено та добудовано двоповерховий будинок загальною площею 148,9 кв.м., прибудову «л» та альтанку «н», а тому ці об`єкти є спільною сумісною власністю подружжя, а їй на праві власності належить 3/10 житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 148,9 кв.м., прибудови «л» та альтанки «н» за цією ж адресою. Крім того, позивач вважає, що їй також належить 1/2 частина земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5310436100:07:003:0353, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Просила визнати: - спільною сумісною власністю подружжя 3/5 частини будинку [ADDRESS] ; - за нею, [PERSON] , право власності на 3/10 житлового будинку [ADDRESS] ; - за відповідачем [PERSON] право власності на 3/10 житлового будинку [ADDRESS] ; - спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок «Л», прибудову «л» та альтанку « н », що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - за [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку «Л», прибудови «л» та альтанки «н», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - за [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку «Л», прибудови «л» та альтанки «н», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку загальною площею 0,0509 га., кадастровий номер 5310436100:07:003:0353, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - за [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5310436100:07:003:0353, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; - за [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5310436100:07:003:0353, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Ухвалою судді від 21 травня 2019 року позовну заяву було залишено без руху (т. 1 а.с. 112). 09 липня 2019 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків (т. 1 а.с. 124-127). Ухвалою судді від 11 липня 2019 року було відкрито провадження у справі, залучено сторін та третю особу, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 128). 26 липня 2019 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді (т. 1 а.с. 133-135). Ухвалою суду від 01 серпня 2019 року зупинено провадження у справі до вирішення заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді (т. 1 а.с. 137). Ухвалою суду від 02 серпня 2019 року (головуючий суддя Андрієць Д.Д.) заяву [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] про відвід головуючого судді Нестеренка С.Г. залишено без задоволення (т. 1 а.с. 139). 04 вересня 2019 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову (провадження № 2-з/524/91/19), в якій просив заборонити відчуження 3/5 частин будинку [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , заборонити відчужувати житловий будинок лат. «Л,л» та альтанку «н», що знаходяться за цією ж адресою та земельну ділянку площею 0,0509 га, кадастровий номер 5310436100:07:003:0353, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду (головуючий суддя Андрієць Д.Д.) від 27 вересня 2019 року накладено заборону відчуження на майно [PERSON] , а саме: - 3/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 84,3 кв.м., житлова площа 47,6 кв.м., в тому числі на житловий будинок «Л», прибудову «л» та альтанку «н», земельну ділянку площею 0,0509 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5310436100:07:003:0353. Ухвалою суду від 06 вересня 2019 року поновлено провадження у справі, призначено розгляд справи (т. 1 а.с. 144). 10 жовтня 2019 року до суду надійшла повторна заява представника позивача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді (т. 1 а.с. 163-169). Ухвалою суду від 30 жовтня 2019 року передано справу із заявою представника позивача [PERSON] - [PERSON] про відвід головуючого у справі Нестеренка С.Г. для визначення судді та вирішення питання про відвід судді (т. 1 а.с. 180). Ухвалою суду під головуванням судді Предоляк О.С. від 31 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про відвід судді Нестеренка С.Г. (т. 1 а.с. 182). 15 січня 2020 року до суду надійшли заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про допит свідків, про витребування доказів із КП «Кременчуцьке МБТІ», призначення будівельно-технічної експертизи та про долучення до матеріалів справи письмових доказів (т. 1 а.с. 216-219). Ухвалою суду від 19 лютого 2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про виклик свідків та витребування доказів з КП «Кременчуцьке «МБТІ», відмовлено у задоволення клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи (т. 1 а.с. 247). 23 квітня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення по справі (т. 2 а.с. 42-44). Відповідач висловив свою незгоду із позовом. Вказав, що будь-якого рішення щодо облаштування та ремонту будинку його батьків вони з позивачем не приймали та такі питання не обговорювали взагалі. Частину спірного будинку батьки придбали 12 березня 2008 року у [PERSON] , яка є матір`ю позивача. Власником іншої частини будинку був [PERSON] , після смерті якого власником його майна став [PERSON] . Згодом, для покращення своїх умов батьки відповідача вирішили здійснити реконструкцію придбаного будинку. Внаслідок того, що по технічним причина вони цього не могли зробити, то вирішили збудувати окремий будинок та інші споруди поряд, що було здійснено у 2008 році за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок не було введено в експлуатацію. Після смерті батьків він став власником спадкового майна. Зазначив, що колишня дружина будь-яких коштів на реконструкцію, будівництво та ремонт ні його батькам, ні його особисто не надавала, будь-якої участі не приймала. Майно, яке позивач вказала у позовній заяві не може бути спільно сумісною власністю, а є особистою приватною власністю його, відповідача, як набуте в порядку спадкування. Просив відмовити у задоволенні позову. 15 травня 2020 року до суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про допит свідків, витребування доказів (т. 2 а.с. 70, 86). Ухвалою суду від 15 травня 2020 року задоволено клопотання задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів з Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори (т. 2 а.с. 89). 18 червня 2020 року до суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про долучення до матеріалів справи письмових доказів (т. 2 а.с. 150-196). 14 липня 2020 року до суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшло клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи (т. 2 а.с. 236). Ухвалою суду від 14 липня 2020 року призначено будівельно-технічну експертизу (т. 2 а.с. 244). 14 вересня 2020 року до суду від Харківського НДІСЕ із засл. Проф. М.С. Бокаріуса надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів (вихідних даних), необхідних для проведення експертизи та призначення обстеження (т. 2 а.с. 248-249). 09 лютого 2021 року до суду від Інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта (т. 3 а.с. 7-10, 12). Ухвалою суду від 09 лютого 2021 року поновлено провадження у справі, призначено розгляд справи (т. 3 а.с. 14). Ухвалою суду від 31 березня 2021 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] . Витребувано від КП «Кременчуцьке «МБТІ» інвентаризаційну справу на будинок в оригіналі. Призначено судову будівельно-технічну експертизу. Провадження у справі зупинено (т. 3 а.с. 33, 59-60). 23 вересня 2021 року до суду з експертної установу надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів (вихідних даних), забезпечення безперешкодного обстеження об`єкту для проведення експертизи (т. 3 а.с. 69-70). 30 серпня 2022 року до суду з експертної установу надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів та про проведення натурного обстеження, необхідного для проведення судової будівельно-технічної експертизи (т. 3 а.с. 88). 09 лютого 2023 року до суду з експертної установи надійшов висновок експертів за результатами проведення комісійної судової будівельно-технічної експертизи (т. 3 а.с. 100-131). Ухвалою суду від 20 лютого 2023 року поновлено провадження у справі, призначено судове засідання (т. 3 а.с. 138). 16 травня 2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (т. 3 а.с. 224-227). Вказував, що відповідач набув права власності на 3/5 житлового будинку по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батьків. Земельна ділянка да цією адресою також є складовою спадкової маси і право власності у відповідача на неї виникло в результаті спадкування майна померлих батьків. Оформлення державного акту на землю відповідачем відбулося лише у 2010 році з причин того, що батьки відповідача за свого життя не закінчили процес оформлення землі. Подані позивачем квитанції, накладні та акти виконаних робіт не містять інформації про те, що зазначені будівельні матеріали придбавалися саме для будівництва, реконструкції чи ремонтних робіт за адресою будинку. Навпаки, низка наданих позивачем накладних та актів містить інформацію про доставку за зовсім іншими адресами. Просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлений позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому. Позивач повідомила суду, що з відповідачем вирішили поліпшити житлові умови у 2006 році. У травні 2008 року по [ADDRESS] був лише фундамент, інтенсивно почали будівництво в липні 2008 року, входини до будинку були на Новий рік з 31.12.2010 року на 01.01.2011 року. Будинок будували на спільні кошти. Загалом було знесено сарай і гараж. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечували, посилаючись на поданий відзив на позовну заяву. Просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач суду пояснив, що батьки у будинку по [ADDRESS] проживали з 1998 року. Фундамент було збудовано батьками у березні 2007 року, у кінці квітня 2007 року були плити на фундаменті, кладка будинку відбувалася від 1 до 1,5 року. На момент смерті матері «коробка будинку» була майже готова, Остаточно будинок було збудовано вкінці 2009 року. У середині 2009 року було знесено половина хати «А, а1, а2, а3», потім збудували гараж «П» на початку 2011 року, альтанку збудували в кінці 2008 року. Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибув з невідомих суду причин, повідомлявся судом належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено у ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Згідно ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутись до суду за його захистом. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 серпня 1993 року, який було розірвано рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука від 16 травня 2016 року (т. 1 а.с. 15-16). Відповідач [PERSON] є сином [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . За свого життя батьки відповідача [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] за договором купівлі-продажу будинку від 12.03.1998 року, 3/5 частини житлового будинку [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 910 кв.м., крім того лишки 51 кв.м., який в цілому складається з: житлового будинку А, а1, а2, а3 глиняний, обкладений цеглою, сарай Гг цегляні, сарай Б дощані, зливна яма М бетонна, гараж Ж бетонні, сарай З дощані, літня кухня И цегляні, навіс О дерев.ст.стін., вбиральня Е цегляні, огорожа № 1-5 дощана, колодязь К метал. труби. Житлова площа цього будинку становить 47,6 кв.м. (т. 2 а.с. 110). Рішенням Автозаводської районної ради м. Кременчука від 06.06.2007 року передано безоплатно у спільну часткову власність земельну ділянку площею 509 кв.м.: [PERSON] - 255 кв.м. та [PERSON] - 254 кв.м. для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] (т. 2 а.с. 218). Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08 квітня 2008 року у справі № 2-2247/2008 було визначено, що [PERSON] та померлому [INFO] [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності по 3/10 частки у будинку [ADDRESS] (т. 2 а.с. 130 (зворот) -131). Із технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] від 23.12.2008 року (т. 2 а.с. 219-223) вбачається, що [PERSON] , [PERSON] належали по 3/10 часток кожному у праві власності на даний будинок, 2/5 частки цього будинку належало [PERSON] . За даним техпаспортом на земельній ділянці розташовані житловий будинок А, а1-а3 площею 961 кв.м., житловий будинок Л, л незакінчений будівництвом, сарай Б, уборна Д, літня кухня ИИ, погріб Ип, навіс О, огорожа 1, вигрібна яма М. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, що складалося з 3/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] та автомобіля марки «Renault Kangoo», 2001 року випуску. Спадщину після померлого прийняв його син [PERSON] шляхом подачі відповідної заяви до Першої Кременчуцької нотаріальної контори (т. 2 а.с. 103). Дружина померлого [PERSON] відмовилися від прийняття належної їй частки в спадщині після померлого чоловіка на користь сина [PERSON] (т. 2 а.с. 106, на звороті). [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, яке складалося з 3/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] . Спадщину після померлої прийняв її син [PERSON] шляхом подачі відповідної заяви до Першої Кременчуцької нотаріальної контори (т. 2 а.с. 122). 21 січня 2009 року [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою, отримав у власність в порядку спадкування після померлого [INFO] батька [PERSON] 3/10 частини житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] та в цілому складається з житлового будинку літ. А, а1, а2, а3 житловою площею 47,6 кв.м., загальною площею 84,3 кв.м., житлового будинку незакінченого будівництвом літ. Л, л, сарая літ. Б, літньої кухні літ. И, літньої кухні літ. И1, погреба літ. Ип, навісу літ.О, колодязя літ.к, огорожі № 1, вигрібної ями літ.М, що належала померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Михном В.М., приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу 12.03.1998 року за р.№ 781, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08.04.2008 року. Самовільно збудовано житловий будинок літ.Л та прибудова літ.л - незакінчені будівництвом (т. 2 а.с. 45). У попередніх документах не були зазначені літня кухня літ.И1 погріб літ. ИП. На земельній ділянці знесені такі будівлі і споруди: сарай літ. Г,г, гараж літ. Ж, сарай літ.З, уборна літ.Е, огорожа № 2-5. Право власності було зареєстроване 02.03.2009 року (т. 2 а.с. 46). 21 січня 2009 року відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою, отримав у власність в порядку спадкування після померлого [INFO] батька [PERSON] автомобіль марки «Renault Kangoo», 2001 року випуску (т. 2 а.с. 118). Цього ж дня, 21 січня 2009 року, відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою, отримав у власність в порядку спадкування після померлої [INFO] матері [PERSON] 3/10 частини житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] та в цілому складається з житлового будинку літ. А, а1, а2, а3 житловою площею 47,6 кв.м., загальною площею 84,3 кв.м., житлового будинку незакінченого будівництвом літ. Л, л, сарая літ. Б, літньої кухні літ. И, літньої кухні літ. И1, погреба літ. Ип, навісу літ.О, колодязя літ.к, огорожі № 1, вигрібної ями літ.М, що належала померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Михном В.М., приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу 12.03.1998 року за р.№ 781, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08.04.2008 року Самовільно збудовано житловий будинок літ.Л та прибудова літ.л - незакінчені будівництвом (т. 2 а.с. 45). В попередніх документах не були зазначені літня кухня літ.И1 погріб літ. ИП. На земельній ділянці знесені такі будівлі і споруди: сарай літ. Г,г, гараж літ. Ж, сарай літ.З, уборна літ.Е, огорожа № 2-5. Право власності було зареєстроване 02.03.2009 року (т. 2 а.с. 137). 21 січня 2009 року відповідач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою, отримав у власність в порядку спадкування після померлої [INFO] матері [PERSON] 1/2 частину приватизованої земельної ділянки площею 0,0254 га., розташованої за адресою: [ADDRESS] , переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належала померлій на підставі Державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 6590195, виданого Автозаводською районною радою м. Кременчука 10.10.2007 року, право власності на землю та право постійного користування зареєстроване у відповідні книзі (т. 2 а.с. 49). Таким чином, [PERSON] набув право власності на 3/5 житлового будинку в порядку спадкування після померлих батьків та на 1/2 частину (254 кв.м.) земельної ділянки площею 0,0509 га. після померлої матері, що розташовані за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування. За життя, [PERSON] державний акт про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] не отримав, тому спадкоємець померлого [PERSON] звернувся до Автозаводської районної ради м. Кременчука з відповідною заявою про передачу йому земельної ділянки площею 255 кв.м. Рішенням Автозаводської районної ради м. Кременчука від 30 липня 2009 року передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 255 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] (т. 2 а.с. 214-215). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 998585, виданим 08 лютого 2010 року управлінням Держкомзему у місті Кременчук, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0509 га. Даний акт було видано на підставі рішення Автозаводської районної ради від 30 липня 2009 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 січня 2009 року № 4-97 (т. 2 а.с. 50). Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виготовлений 09 квітня 2010 року, власниками житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] у розмірі 3/5 частки та [PERSON] у розмірі 2/5 частки (т. 2 а.с. 156). За даним техпаспортом на земельній ділянці розташовані житловий будинок А, а1-а3 площею 961 кв.м., житловий будинок Л, л незакінчений будівництвом, сарай Б, уборна Д, літня кухня ИИ, погріб Ип, навіс О, альтанка н, вигрібна яма М., огорожа № 1-3. 01 листопада 2010 року [PERSON] та [PERSON] отримали Сертифікат відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам, реєстраційний номер ПТ 000814, яким інспекцією ДАБК у Полтавській області засвідчено відповідність закінченого будівництвом обєкта - житлового будинку садибного типу, двоповерхового, загальною площею 148,9 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до технічного паспорту, виданим КП «Кременчуцьке «МБТІ» станом на 09.04.2010 року за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 152). Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виготовлений 13 березня 2012 року, власниками житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 185). За даним техпаспортом на земельній ділянці розташовані житловий будинок А, а1-а3 площею 969 кв.м., житловий будинок Л, л, сарай Б, літня кухня з погребом ИИ1, Ип, уборна Д, навіс О, альтанка н, гараж П, вигрібна яма М., вимощення № 1-2. Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 99-104), 2/5 частки у будинку [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі договору дарування, виданого 26.02.2019 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ліньковою І.Б. Звертаючись до суду із позовом, позивач вказала, що після реєстрації права власності на спадкове майно за відповідачем, вони разом прийняли рішення продовжити реконструкцію та ремонт нерухомого майна, отриманого чоловіком у спадщину. Тому, на її думку, є підстави для визнання спільною сумісною власністю: - 3/5 частин будинку [ADDRESS] , - житлового будинку «Л», прибудови «л», альтанки «н» та земельної ділянки площею 0,0509 га., кадастровий номер 5310436100:07:003:0353за цією ж адресою. Крім того, позивач просила суд визнати за нею та відповідачем право власності на 1/2 частину цього майна за кожним із них. З приводу цього, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 60, частиною першою статті 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Разом з тим відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Отже, зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з нежитлового у житлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20). Отже, конструкція статті 62 ЦПК України дає підстави стверджувати, що обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України покладається на особу, яка стверджує про виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові. Отже, в даному випадку саме на позивача покладається обов`язок доведення підстав виникнення права спільної сумісної власності на майно, яке належить на праві особистої приватної власності відповідачу. Так, на підтвердження цього, позивачем до матеріалів справи було додано копії фіскальних чеків ТОВ «Нова лінія» на придбання товару (т. 1 а.с. 27). Також надано копію товарного чеку 516, виданого 23.09.2010 року ПП [PERSON] на придбання світильників та трансформатора (т. 1 а.с. 28). Однак, інформації ким придбавався цей товар, для яких цілей та у які приміщення матеріали справи не містять. Теж саме постає із копій видаткової накладної від 14.05.2010 року про придбання товару (т. 1 а.с. 29), копій товарних чеків ТОВ «Нова лінія» на придбання товару (т. 1 а.с. 30-31). Із наряда-заказа № 634 від 18.04.2010 року на доставку придбаного в ТОВ «Нова лінія» товару (т. 1 а.с. 32), вбачається, що з покупцем [PERSON] погоджено доставку товару за адресою [ADDRESS] , що є відмінною від адреси будинку, за якою на твердження позивача здійснювалася реконструкція та ремонт нерухомого майна. Із копій актів від 08.02.2010 року, від 27.05.2020 року, від 14.07.2010 року (т. 1 а.с. 33-35) року про здачу-прийняття комплексу робіт з монтажу натяжної стелі постає, що невідома особа (прізвище відсутнє) прийняла такий комплекс робіт. Однак, інформації де саме проводилися такі роботи, у якому будинку або приміщенні, за якою адресою дані акти не містять. Так само, матеріали справи не містять інформації про те, куди саме, не яке приміщення, за якою адресою був витрачений придбаний товар за видатковою накладною від 03.02.2009 року (т. 1 а.с. 36), товар за угодою від 21.05.2010 року (т. 1 а.с. 37) та товар за платіжним дорученням від 14.07.2008 року про придбання арматури (т. 1 а.с. 38). Додані позивачем до матеріалів справи «Витрати» (т. 1 а.с. 39-49) не містять інформації ким вони зроблені та про мету таких витрат, за якою адресою такі витрати планувалося зробити. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий з позивачем з 2001 року, у 2010 році позивач звернулася до нього з приводу ремонту, робив натяжні стелі у будинку по [ADDRESS] , за цю роботу розрахувалася з ним [PERSON] , суму робіт не пам`ятає. Всю роботу зробив на 3 дні. Нічого іншого у будинку не робив. Свідок [PERSON] пояснила, що знає позивача і відповідача з 2006 року. Будівництво житлового будинку почалося після смерті матері відповідача. За життя його батьків у будинку не була. Входини до будинку були з 31.12.2010 року на 01.01.2011 року. Свідок [PERSON] , яка доводиться позивачу матір`ю, пояснила суду, що на момент смерті матері відповідача у будинку був лише фундамент і плити. Записи доказів витрат на будівництво житлового будинку були здійснені нею. Підтвердила, що в той час, коли придбавалися будівельні матеріали та робилися записи цих витрат, вона також здійснювала ремонт у власному помешканні. Свідок [PERSON] пояснив, що знає сторін у справі з 2000 року, з відповідачем певний проміжок часу працював у ВДАІ м. Кременчука. Будівництво будинку розпочалося після смерті батька [PERSON] , розпочали підготовку, знесли сарай і гараж. На час смерті матері був фундамент і плити. Близько за рік будинок в цілому з дахом було збудовано. За фінанси нічого не знає особисто в цьому не допомагав. Дах будинку вже було зведено на весні 2009 року, допоміг облаштувати на присадибній ділянці фруктовий сад. Свідок [PERSON] повідомив суду, що знає сторін десь 15 років, порадив їм будівельників, що робили фундамент у будинку. Будівництво починалося весною, мати відповідача була жива. Позивач розпитувала у нього з приводу оздоблення, відповідач займався переважно організацією та контролем за будівельними роботами. З приводу фінансового питання по будинку інформації не має. До 2010 року був на будівництві разів 10-15. На даний час продовжує спілкуватися з відповідачем. Свідок [PERSON] пояснив, що є фізичною-особою підприємцем, бував на [ADDRESS], 1 раз на 2 місяці. Рік початку будівництва не пам`ятає, своїм авто він привозив будівельні матеріали, вивозив сміття. За чиї фінанси будували будинок не знає, але відповідач сплачував йому кошти особисто, одержував від нього 3 рази по 1000 доларів США. Був особисто на входинах у будинок на Новий рік 2011 року. За життя батька відповідача був закладений фундамент, за життя матері було викладено перші ряди цегляної стіни приблизно висотою 1,5 - 2 м. Дах будинку робив [PERSON] і хтось ще, але не пам`ятає обставин. До свідчень свідка [PERSON] суд ставиться критично, внаслідок вчинення підказок свідку відповідачем [PERSON] щодо здійснення певних робіт за життя батьків відповідача. Позивач повідомила суду, що є фізичною особою-підприємцем з 2009 року, загалом у неї було 2 магазини. Свої доходи були переважно з підприємницької діяльності. До матеріалів справи позивачем були додані її звіти як фізичної особи-підприємця, подані до КОДПІ. Так, за 4 квартал 2009 року позивачем було заявлено про обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) за цей квартал у розмірі 300 000 грн. та за 2010 рік у розмірі 293 400 грн. (т. 1 а.с. 24-25). Із наданих у судовому засіданні пояснень учасників справи, свідчень свідків, документів поставало, що будівлі під літ. «А, а1, а2, а3» житловою площею 47,6 кв. м, загальною пл. 84,3 кв. м, 3/5 частинами якої користувалися батьки відповідача було знесено і на їх місці було збудовано гараж літ. «П», а також було збудовано житловий будинок літ. «Л, л», які перебувають станом на час розгляду справи у власності відповідача. Однак частка у праві власності за відповідачем на новозбудовані будівлі за правовстановлюючими будівлями визначена як 3/5 частини. Зі свідоцтв про право на спадщину за законом чітко постає, що до спадщини також входили незакінчені будівництвом житловий будинок літ. «Л» з прибудовою літ. «л». Автомобільний гараж не входив до переліку об`єктів спадщини. Звідси у суду виникла необхідність перевірити обставини щодо знесення та будівництва вказаних об`єктів нерухомості, їх цілісності. Ухвалою суду від 31.05.2021 року була призначена судова будівельно-технічна експертиза, проведення якої доручено ННЦ «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса». Згідно висновку експертів № 16754/2058 за результатами проведення комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 31.01.2023 року, експертами було встановлено наступне: -По першому питанню: Реконструйована 3/5 частина житлового будинку літ. «А, аі, а2, аЗ» житловою площею 47,6 кв.м., загальною пл. 84,3 кв.м., по [ADDRESS] , станом на момент проведення натурного обстеження, є будівлею гаражу літ. «П». -По другому питанню: За результатами проведеного дослідження ' встановлено, що в ході проведеної реконструкції двоквартирного житлового будинку літ. «А, аі, а2, аЗ», частина приміщень будинку, а саме квартира [ADDRESS] , що була надана у власність відповідачу [PERSON] відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, №21616314 від 21.01.2009, перебудовано у приміщення гаражу літ. «П», та відповідно до вимог ДБН В.2.3-15:2007, відповідає цільовому призначенню «гараж». За результатами проведеного аналізу наданої технічної документації встановлено, що будівля гаражу літ. «П» самочинно будувалась в період з 09.04.2010 по 13.03.2012. Та станом на 13.03.2012, відповідно до інвентаризаційної справи є незавершеним будівництвом. Станом на час проведення натурного обстеження, будівництво будівлі гаражу літ. «П» завершено, гараж літ. «П» експлуатується за функціональним призначенням як приміщення гаражу. Гараж літ. «П» та житловий будинок літ. «А, аі» безпосередньо пов`язані спільною стіною. Будівля гаражу літ. «П» є прибудованою до житлового будинку літ. «А, аі». Відповідно до даних технічної документації наданої на дослідження, будівництво житлового будинку літ. «Л, л» розпочато в 2008 році, будинок введений в експлуатацію в 2010 році. Житловий будинок літ. «Л, л», відповідно до вимог ДБН В.2.2-5:2005 «Житлові будинки. Основні положення», за своїм цільовим призначенням, є житловим одноквартирним будинком та за результатами проведеного дослідження є окремим будинком. -По третьому питанню: Дати початку та закінчення будівництва нежитлової нерухомості визначаються на підставі відповідної дозвільної і технічної документації. У зв`язку з відсутністю даних щодо початку виконання будівельних робіт та документів про прийняття його в експлуатацію, встановити початок та закінчення будівництва гаражу літ. «П» не представляється можливим. За результатами проведеного аналізу наданої технічної документації встановлено, що будівля гаражу літ. «Гї» самочинно будувалась в період з 09.04.2010 по 13.03.2012. Та станом на 13.03.2012, відповідно до інвентаризаційної справи є незавершеним будівництвом. Станом на час проведення натурного обстеження, будівництво будівлі гаражу літ. «П» завершено. З технічної точки зору, встановити дату початку будівництва житлового будинку літ. «Л, л» не можливо у зв`язку з відсутністю даних щодо початку виконання будівельних робіт. Відповідно до наданої технічної документації, а саме наданих на дослідження технічних паспортів та інвентаризаційної справи, будівництво житлового будинку літ. «Л» та прибудови до нього літ. «л» розпочато в 2008 році. Дата завершення будівництва приймається дата видання сертифікату відповідності, реєстраційний номер ПТ 000814, виданий 01.11.2010 року. -По четвертому питанню: Ступінь готовності будівництва житлового будинку літ. «Л, л», гаражу літ, «П», що розташовані по [ADDRESS] , станом на час проведення натурного обстеження становить 100%. Ступінь готовності житлового будинку літ. «Л, л» по [ADDRESS] , станом на 31.12.2010 становить 100%. Ступінь готовності житлового будинку літ. «Л, л», станом на 25.05.2008 року, та на 21.01.2009 року встановити не можливо, у зв`язку з відсутністю в матеріалах інвентаризаційної справи даних щодо характеристик конструктивних елементів об`єкта дослідження на зазначені дати. За результатами проведених розрахунків, встановлено ступені готовності частин житлового будинку на дати, станом на які в матеріалах інвентаризаційної справи зафіксовані їх технічні характеристики. Встановлено, що станом на 20.04.2010 ступінь готовності основної частини житлового будинку літ. «Л» становить 93%, станом на 16.01.2009 ступінь готовності становить 36%. Виходячи з проведених розрахунків, ступінь готовності прибудови літ. «л» станом на 20.04.2010 становить 95%, ступінь готовності станом на 16.01.2009 становить 22%. Ступінь готовності житлового будинку літ. «Л, л» станом на 26.05.2007 року, визначати не можливо, оскільки, відповідно до інвентаризаційної справи та технічних паспортів, рік забудови житлового будинку - 2008 рік. Ступінь готовності гаражу літ. «П», станом на 31.12.2010 встановити не можливо у зв`язку з відсутністю даних щодо конструктивних елементів об`єкта дослідження в матеріалах інвентаризаційної справи на цю дату. Ступінь готовності гаража літ. «П» станом на 23.12.2012 становить 46%. Ступінь готовності гаража літ. «П» станом на 26.05.2007 року, 25.05.2008 року, 21.01.2019 року визначити неможливо. Оскільки, на зазначені дати відповідно до інвентаризаційної справи та технічних паспортів, на місці об`єкта дослідження (гаражу) були приміщення квартири [ADDRESS] житлового будинку літ. «А». Отже, з висновку експертів чітко вбачається, що 3/5 частини житлового будинку літ. «А, а1, а2, а3» житловою площею 47,6 кв.м., загальною площею 84,3 кв.м. по [ADDRESS] , які успадкував відповідач після смерті батьків та які зазначені у свідоцтвах про право на спадщину за законом як житловий будинок, фактично було реконструйовано (перебудовано) у гараж в період з 09.04.2010 року по 13.03.2012 року і на час обстеження є завершеною будівлею гаражу літ. «П», який не введено в експлуатацію. Звідси суд дійшов висновку про те, що 3/5 частин житлового будинку літ. «А, а1, а 2, а3», які успадкував відповідач, було фактично реконструйовано в гараж літ. «П», закінчено будівництвом, але не введено в експлуатацію відповідачем як приміщення гаражу. Реконструкція - це перебудова вже введеного в експлуатацію об`єкта зі зміною його геометричних розмірів, функціонального призначення, в результаті чого змінюються його основні техніко-економічні показники, відбувається удосконалення виробництва, поліпшуються умови експлуатації. Так, функціональне призначення житлового будинку літ. «А, а1, а 2, а3» дійсно змінилося на гараж, змінилися і його технічні характеристики. Позивачем було заявлено вимогу про визнання спільною власністю подружжя 3/5 частин будинку [ADDRESS] та визнання права власності на 3/10 будинку за цією адресою за кожним із них. Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). ЦК України у ч. 1 ст. 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва: житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна. Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво викладена у постановах від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) та від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19. Відповідно до вимог ст. ст. 328, 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки, як вже зазначалося вище, 3/5 частин спірного житлового будинку було реконструйовано в гараж літ. «П», який є завершений будівництвом, але не введений в експлуатацію відповідачем. Крім того, у постанові Верховного Суду від 26 березня 2021 року у справі № 414/277/17 (провадження № 61-2934св19) зазначено, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Верховний Суд погодився із висновком про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про визнання права власності на сарай, вартість витрачених матеріалів на спорудження якого становить 30 000 грн. оскільки вказаний сарай є самочинним будівництвом, і вказав, що визнання права власності за особою на частину будівельних матеріалів використаних подружжям у процесі будівництва незавершеного житлового будинку, в порядку поділу майна подружжя є законним, проте такі позовні вимоги не заявлялися. У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 495/3009/15-ц (провадження № 61-3261св20) суд касаційної інстанції погодився з висновком про наявність підстав для визнання за позивачкою права власності на одну другу частину будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва прибудов (літ. "а1" та літ. "а5"), стягнення з відповідача їх вартості та припинення права власності позивача на одну другу частину будівельних матеріалів. Оскільки, подібні позовні вимоги позивачем не заявлялися, а суд не може вийти за межі таких вимог, тому у задоволенні позову в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя 3/5 частин житлового будинку [ADDRESS] та визнання права власності за кожним по 3/10 частин такого будинку, слід відмовити, за безпідставності, враховуючи той факт, що вказане нерухоме майно було реконструйовано у гараж. Щодо житлового будинку літ. «Л, л», який відповідач успадкував після смерті батьків як незавершене будівництво, то згідно висновку експертів, він є житловим окремим одноквартирним будинком. За технічною документацією його будівництво розпочато у 2008 році, в експлуатацію його введено у 2010 році. Ступінь готовності основної частини цього будинку станом на 16.01.2009 року становило 36%, станом на 20.04.2010 року становило вже 93%, а станом на 31.12.2010 року вже 100%. З даного суд констатує, що житловий будинок літ «Л, л» по [ADDRESS] є окремим новим житловим будинком, який було збудовано як окремий самостійний об`єкт нерухомого майна під час спільного проживання та перебування сторін у шлюбі. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Отже, за загальним правилом у разі визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності подружжя їх частки вважаються рівними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція є сталою у судовій практиці, неодноразово викладена у численних постановах касаційного суду, зокрема починаючи з постанови ВП Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі за № 372/504/17, а також у постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч.1 ст. 357 ЦК України при визначенні часток у праві спільної часткової власності частки вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Враховуючи, що житловий будинок літ. «Л, л», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , набуто (побудовано) за час шлюбу сторін у справі, то таке майно за висновком суду є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд враховує, що відповідачем та його представником не були надані жодні належні і допустимі докази на спростування доводів позивача та її представника, такого висновку суду, на підтвердження факту будівництва житлового будинку літ. «Л, л», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , саме батьками відповідача за їх життя, за їх власні кошти, а також про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, а тому, суд дійшов висновку про визнання за сторонами права власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку літ. «Л, л» по [ADDRESS] , виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Відповідно до ч. 4 ст. 372 ЦК України спільна сумісна власність припиняється, оскільки у сторін виникає право спільної часткової власності, у якій визначені ідеальні частки. При цьому суд вважає за можливе вийти за межі заявлених позовних вимог, оскільки були заявлені одночасно дві вимоги про визнання права спільної сумісної власності та спільної часткової власності, і була відсутня вимога про припинення спільної сумісної власності, оскільки зміна правового режиму спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності потребує припинення попереднього режиму спільної сумісної власності. Щодо визнання права спільної сумісної власності та альтанку «н» та визнання права власності на кожним із сторін на її 1/2 частину, суд виходить з наступного. Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим і введеним в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507, передбачено, що будівлі це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти та т. ін. Не підлягають державній реєстрації речові права на малі архітектурні форми (частина 4 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» мала архітектурна форма це невелика споруда декоративного, допоміжного чи іншого призначення, що використовується для покращення естетичного вигляду громадських місць і міських об`єктів, організації простору та доповнює композицію будинків, будівель, їх комплексів. До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративні фонтани і басейни, штучні паркові водоспади; монументальна, декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); садово-паркове освітлення, ліхтарі; сходи, балюстради; паркові містки; обладнання дитячих ігрових майданчиків; павільйони зупинок громадського транспорту; огорожі, ворота, ґрати; меморіальні споруди (надгробки, стели, обеліски тощо); рекламні та інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші об`єкти, визначені законодавством. Не підлягають державній реєстрації речові права тимчасові споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є можливим без їх знецінення та зміни призначення. Тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення. Отже позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину альтанки «н» не підлягають задоволенню внаслідок їх безпідставності. При цьому суд констатує, що позивач [PERSON] не заявляла інших вимог, зокрема щодо стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості будівельних робіт та матеріалів на зведення (будівництво) альтанки. Стосовно позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки площею 0,0509 га, кадастровий номер 5310436100:07:003:0353, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , її поділ між сторонами порівну, суд виходить із наступного. 21 січня 2009 року відповідач [PERSON] , за час перебування у шлюбі з [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою, отримав у власність в порядку спадкування після померлої [INFO] матері [PERSON] 1/2 частину приватизованої земельної ділянки площею 0,0254 га., розташованої за адресою: [ADDRESS] , переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Рішенням Автозаводської районної ради м. Кременчука від 30 липня 2009 року передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку площею 255 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] (т. 2 а.с. 214-215). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 998585, виданим 08 лютого 2010 року управлінням Держкомзему у місті Кременчук, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0509 га. (т. 2 а.с. 50). Хоча земельна ділянка площею 0,0509 га. була набута відповідачем [PERSON] за час шлюбу з [PERSON] , але внаслідок її спадкування після померлих батьків. Тому, цю земельну ділянку не можна вважати об`єктом права сумісної власності сторін, оскільки набуті [PERSON] до 08 лютого 2011 року на праві особистої приватної власності (ст. ст. 57, 61 СК України). Лише у період із 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року набуті одним із подружжя земельні ділянки внаслідок їх приватизації належали до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя. Так, Законом України «Про внесення змін до статті 61 Сімейного Кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року № 2913-VI, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, стаття 61 СК України була доповнена частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя було житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, а також земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державного або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України «Про внесення змін до Сімейного Кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року № 4766- VI, який набрав чинності 13 червня 2012 року, частина п`ята ст. 61 СК України виключена, а частина перша ст. 57 доповнена пунктом 5, згідно з яким земельна ділянка, набута будь-яким із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала в її, його користуванні, або отримана в результаті приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій, або отримана із земель державної та комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, визнається особистою приватною власністю кожного з них. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою ст. 181 ЦК України встановлено, що земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, віднесено до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість). У свою чергу, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 цього Кодексу). Крім того, цивільне законодавство виокремлює «складові частини речі» та «складні речі». Так, згідно зі ст. 187 Цивільного Кодексу України, складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 Цивільного Кодексу України). Враховуючи вищезазначене, суд стверджує, що житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Такі об`єкти є фактично складовою частиною земельної ділянки. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Згідно ч. 1 ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Частина 2 ст. 381 ЦК України вказує, що у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове значення визнання садиби самостійним об`єктом права власності полягає, зокрема в тому, що в разі відчуження житлового будинку вважатиметься, що відчужується вся садиба, якщо інше прямо не передбачено договором або законом. Це означає, що в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю (ст. 186 ЦК). Зокрема, стаття 186 ЦК України, визначає поняття «головної речі» і «приналежної речі». Так, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховний Суд у своїй судовій практиці чітко сформував правову позицію щодо наявності загального принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідно до частини першої ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований («земля слідує за будинком»). За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами та передбачає правове регулювання при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухоме майно. Отже, за загальним правилом, особа, яка набула права власності на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами або їх частину стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Відповідний постулат стосується і спірної земельної ділянки площею 0,0509 га. з кадастровим номером 5310436100:07:003:0353, а тому за позивачем [PERSON] належить визнати право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 5310436100:07:003:0353, із цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , виходячи із принципу цілісності 1/2 частини житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами із 1/2 частиною земельної ділянки з кадастровим номером 5310436100:07:003:0353, цільове призначення якої для обслуговування відповідної частини нерухомого майна, на якій цей об`єкт розташований, бо у випадку переходу права власності на частину житлового будинку, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права власності на зведені на ній об`єкти пропорційно праву власності у нерухомому майні (розміщення та обслуговування). Отже, позов в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки площею 0,0509 га. з кадастровим номером 5310436100:07:003:0353 із цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , не підлягає задоволенню, а позовна вимога щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину даної земельної ділянки підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. За наведених і встановлених обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Необхідно: - припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок літ. «Л, л», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку літ. «Л, л», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0509 га. з кадастровим номером 5310436100:07:003:0353 із цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того необхідно відмовити позивачу у задоволенні вимог до відповідача за безпідставності в частині вимог про: - визнання спільною сумісною власністю подружжя 3/5 частин будинку [ADDRESS] та визнання права власності за кожним із подружжя на 3/10 частини житлового будинку [ADDRESS] ; - визнання спільною сумісною власністю подружжя альтанки літ. «н», що знаходиться по [ADDRESS] та визнання права власності за кожним із подружжя на 1/2 частину цієї альтанки літ. «н»; - визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки площею 0,0509 га. з кадастровим номером 5310436100:07:003:0353 із цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо розподілу понесених сторонами судових витрат, суд приймає до уваги заяви сторін у справі та їх представників щодо того, що заяви про відшкодування судових витрат будуть подані протягом 5-ти днів з дати ухвалення рішення суду.

Outcome: partial