Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

До Піщанського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Федчук Світлана Миколаївна, до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, у якій представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 17 лютого 2019 року в сумі 22 884,82 (двадцять дві тисячі вісімсот вісімдесят чотири) долари, 82 центи США, яка складається з основної суми боргу 21 000 (двадцять одна тисяча) доларів США, 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 1884,82 (одна тисяча вісімсот вісімдесят чотири долари) США, 82 центи, а також витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 гривень. Позов мотивовано тим, що 17 лютого 2019 року [PERSON] особисто було передано в борг [PERSON] грошові кошти на суму 21 000 (двадцять одна тисяча) доларів США. На підтвердження укладення договору позики та факту отримання [PERSON] грошових коштів в сумі 21 000 (двадцять однієї тисячі) доларів США, останнім було написано розписку і оригінал передано [PERSON] . Вказані кошти відповідач позичив у позивача для придбання автомобіля. Відповідно до умов укладеного договору відповідач зобов`язався доставити позивачу до 17 жовтня 2019 року автомобіль. У разі недоставки автомобіля зобов`язався повернути кошти у повному обсязі. Укладання договору позики та передача грошових коштів в сумі 21 000 (двадцять однієї тисячі) доларів США [PERSON] відбувались в присутності свідка [PERSON] , [INFO] . Проте, у строк до 17 жовтня 2019 року відповідач не придбав автомобіль для позивача і не повернув позичені кошти. Таким чином, відповідач, незважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів уникає від виконання зобов`язання. Неодноразові звернення з проханням виконати взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідачем постійно ігноруються. Представник позивача зазначає, що зі сторони [PERSON] всі умови договору позики виконані належним чином, грошові кошти в розмірі 21 000 (двадцять одна тисяча) доларів США передані [PERSON] , про що свідчить надана ним розписка. Однак [PERSON] зобов`язання не виконано. При укладенні договору позики 17 лютого 2019 року між [PERSON] та [PERSON] не встановлювалось іншого порядку повернення боргу, а саме грошових коштів в розмірі 21 000 (двадцять однієї тисячі) доларів США та не передбачалось визначення боргу в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, а тому вважає законною вимогу про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] такої ж суми боргу в іноземній валюті, що складає 21 000 (двадцять одну тисячу) доларів США. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання по поверненню коштів, позивач просить застосувати наслідки такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України та стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми з 18 жовтня 2019 року (період прострочення грошового зобов`язання 176 дні), що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. Таким чином, сума позовних вимог позивача - [PERSON] до відповідача - [PERSON] становить 22 884,82 (двадцять дві тисячі вісімсот вісімдесят чотири) долари, 82 центи США, з яких: заборгованість за зобов`язанням: 21 000 доларів США; сума нарахованих процентів: 1884,82 доларів США. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 09 грудня 2022 року в даній справі було відкрито провадження та призначено підготовче засідання. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28 березня 2023 року було закрито підготовче судове засідання по даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Федчук С.М. не з`явилися, однак на адресу суду надійшла заява представника позивача про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її та позивача участі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Згідно із ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату,час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] в жодне судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки викликався до суду шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційній сторінці Піщанського районного суду на веб-порталі "Судова влада України" в мережі "Інтернет". Будь-яких заяв чи клопотань, а також відзиву на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходило. Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин неявки два рази, відзив на позовну заяву не подав, суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до положень ч. 1 ст. 280, ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Згідно статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 202, 204 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. За загальним правилом, викладеним у ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Частина 2 ст. 1047 ЦК України, допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Тобто, з аналізу ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження наявності невиконаного зобов`язання за договором позики. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2020 року у справі №756/12238/16ц, які суд у відповідності до ч. 4 ст.263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. При розгляді справи судом встановлено, що 17 лютого 2019 року [PERSON] була написана розписка про отримання коштів, згідно якої [PERSON] засвідчив отримання грошових коштів від [PERSON] для придбання автомобіля в сумі 21 000 (двадцять одна тисяча) доларів США у присутності [PERSON] та взяв на себе зобов`язання доставити автомобіль до 17 жовтня 2019 року, у разі недоставки автомобіля, повернути кошти в повному обсязі. Оригінал розписки наявний у позивача та був оглянутий у судовому засіданні. Крім того, свідок [PERSON] , [INFO] , який був допитаний в судовому засіданні пояснив, що розписка про отримання коштів у [PERSON] була написана [PERSON] у його присутності, повністю підтвердив факт отримання [PERSON] коштів за договором позики та зобов`язання придбати [PERSON] автомобіль або ж повернути ці кошти до 17 жовтня 2019 року. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти саме за цим договором позики суду не надано. Нормами ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З положень частини першої та другої ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2021 року у справі №128/891/20-ц, провадження №61-4560св21. Таким чином, оскільки матеріалами справи доведено, що між сторонами по справі укладався договір позики, за умовами якого відповідач взяв на себе певні зобов`язання та належним чином в установлений договорами позики строк їх не виконав, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог що стягнення основного боргу та 3 % річних, які підлягають задоволенню. Крім того, слід враховувати, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Зокрема, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. За змістом статті 524 ЦК України, грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). При вирішенні питання про судові витрати суд бере до уваги норми ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, яка визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положення частини першої та другої ст. 141 ЦПК України, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вказане, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 5749 гривень 81 копійки. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач ставить вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Оскільки матеріалами справи підтверджено понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн, які включають підготовку та подачу позовної заяви, участь в судових засіданнях, а також підготовку та подачу інших заяв та клопотань, вказана сума відповідачем не оспорена, на підставі ст. 137, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн.

Outcome: approved