Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, де просила ухвалити судове рішення, яким визнати за нею право приватної власності на 27/40 частини нежитлової будівлі (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 471794112107), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить боржнику [PERSON] на праві приватної власності. В обгрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що відповідно до рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10.09.2021 року з відповідача на її користь стягнуто суму заборгованості за договором позики у розмірі 1200 000,00 грн. В рамках виконання даного рішення суду, постановами приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області від 14.12.2021 року в межах виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника, в тому числі і на 27/40 спірного нежитлового приміщення, яке належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору про спільну діяльність від 01.09.2020 року №02-09-20 укладеного сторонами договору, зареєстрованого реєстратором Сучковою Тетяною Федорівною виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.10.2020 року під реєстраційним номером - 471794112107, номер запису про право власності: 39993728 (підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і відкриттям розділу, індексний номер: 56014113. 17.12.2021 року між сторонами укладено угоду про передачу майна боржника стягувачу в рахунок часткового погашення суми боргу за виконавчим документом в розмірі 1100 000 грн. 20.12.2021 року з урахуванням даної угоди від 17.12.2021 року, на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області, Ванжи О.В. про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу позивачці було передано арештоване нерухоме майно про що приватним виконавцем складено акт . Для реєстрації права власності на це майно позивачка звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Ю.О., однак нотаріус відмовила їй у даній дії оскільки, на її думку подані позивачкою документи не відповідають вимогам, встановленим Законом. Однак, позивачка вважає, що подала нотаріусу пакет документів, який відповідає вимогам законодавства та змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою від 04 серпня 2023 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою від 10 серпня 2023 року відкрито провадження за вищезазначеною позовною заявою та вирішено розглядати справу у загальному позовному провадженні, по справі призначено підготовче судове засідання. В підготовче судове засідання сторони не з`явились, надавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. При цьому позивач підтримує позовні вимоги, а відповідач визнає їх у повному обсязі. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає за можливе провести розгляд справи у підготовчому судовому засіданні за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який сформовано 30.12.2020 року, що відповідачу [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 27/40 нежитлової будівлі, загальною площею 2347,6 кв.м., будівля магазину за адресою: [ADDRESS] , номер об`єкта в РПВН 1119078 право власності зареєстровано державним реєстратором Сучковою Т.Ф. на підставі договору про спільну діяльність, серія та номер: 02-09/20, виданий 01.09.2020. (а.с.7) Угодою про передачу майна боржника стягувачу в рахунок повного погашення боргу за виконавчим документом від 17 грудня 2021 року укладеною між сторонами, останні дійшли згоди, що боржник передає стягувачу в рахунок часткового погашення боргу визначеного рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2021 року в розмірі 1100 000 грн. за виконавчим документом виданим цим судом 13 жовтня 2021 року по справі №175/2677/21 в межах виконавчого провадження №67899114 майно, яке зазначено в п. 2 цієї угоди, а стягувач добровільно приймає у власність майно, а саме 27/40 нежитлової будівлі, загальною площею 2347,6 кв.м., будівля магазину за адресою: [ADDRESS] , номер об`єкта в РПВН 1119078. (а.с.8) Постановою приватного виконавця Ванжи О.В. від 20.12.2021 року з урахуванням угоди від 17.12.2021 року [PERSON] передано арештоване майно, а саме 27/40 нежитлової будівлі (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 471794112107), що знаходиться за адресою [ADDRESS] , яка належить боржнику [PERSON] на праві приватної власності. (а.с.9) Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу складено відповідний акт приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О.В. 20.12.2021 року.(а.с.10) Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, визначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Відповідно до ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають і осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з і особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід бо а 3) вилучення в боржника і передача стягувану предметів, зазначених у рішенні; 4) боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, в тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким млі у умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим 3аконом. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відповідно до частини 6 статті 61 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувача і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна. Відповідно до ч. 9 ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Натомість, постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рички Ю.О. від 24.06.2022 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій, остання відмовила позивачці [PERSON] у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), на підставі акту про передачу арештованого майна стягувачу в рахунок погашення заборгованості, оскільки придбання арештованого нерухомого майна з прилюдних торгів оформлюється нотаріусом за місцем знаходження такого майна та на підставі акта про проведені публічні торги, складеного державним виконавцем або приватним виконавцем якщо прилюдні торги оголошено такими, що не відбулися, однак в даному випадку прилюдні торги не проводились, а майно боржника передано стягувачу на підставі угоди між сторонами. (а.с.11) Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1,2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Цивільний кодекс України визначає презумпцію правомірності набуття права власності. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст.392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, ст. 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Згідно з ч.1 ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину; правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння. Оскільки, відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» постанова приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт про передачу майна стягувачу є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно, відповідач визнає позов в повному обсязі позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved