Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» (далі ТОВ «Краснолиманське») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого вказав, що він з 14.03.2019 по 09.07.2020 перебував у трудових стосунках з відповідачем та був звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Після звільнення підприємство не виплатило йому заробітну плату повністю, не зважаючи на його письмову заяву від 13.11.2020. Судовим наказом Димитровського міського суду Донецької області від 13.06.2023 з ТОВ «Краснолиманське» на його користь була стягнута заборгованість по заробітній платі в сумі 110862 грн 51 коп. Виплату цієї суми було проведено в примусовому порядку 30.06.2023. Відповідач не надав інформації щодо розміру середнього заробітку на його заяву, але з урахуванням суми заборгованості та тривалості невиплати заробітної плати позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 110000 грн, а також понесені ним витрати зі сплати судового збору. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] до суду не з`явилися, про час і місце слухання справи сповіщені належним чином, письмово повідомили суд про розгляд справи в їх відсутність. Представник відповідача ТОВ «Краснолиманське» до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщений належним чином, письмово повідомив суд про розгляд справи в його відсутність, подав відзив на позовну заяву, згідно з яким вказав, що позивач дійсно перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське» та був звільнений згідно із наказом від 09.07.2020 № 192/к. У день звільнення [PERSON] не працював, що підтверджується запискою про надання частини щорічної відпустки. Про вимогу про розрахунок з позивачем відповідачу стало відомо 13.06.2023, коли судом було видано судовий наказ щодо стягнення заборгованості по заробітній платі на користь позивача. Оскільки позивач в день звільнення не працював та з вимогою про розрахунок належним чином до роботодавця не звертався, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У відповіді на відзив представник позивача [PERSON] вказав, що позивач звертався із заявою про проведення з ним розрахунку ще 13.11.2020, яка була направлена рекомендованим поштовим відправленням на адресу відповідача. Заяву про надання відпустки позивач 08.07.2020 не писав, підпис у заяві не є підписом позивача, це підтверджується почерком та підписом у договорі про надання професійної правничої допомоги. З запискою про надання відпустки позивач не ознайомлений, бо відсутній підпис про це в ній. Також відсутній наказ про надання відпустки в цей день. Стаття 117 КЗпП України (з обмеженням шестимісячним строком для стягнення середнього заробітку) набула чинності 01.07.2022, тобто цей строк може бути до 01.01.2023. До цього будь-яких обмежень щодо застосування строку для стягнення не проводиться. А тому розмір стягнення середнього заробітку з урахуванням тривалого строку затримки виплати та суми заборгованості буде справедливим в розмірі 110000 грн. У додаткових письмових поясненнях представник позивача [PERSON] зазначив, що докази того, що позивач в останній день роботи не працював та з вимогами про проведення розрахунку не звертався, відсутні. Тому потрібно стягнути середній заробіток за весь час з 10.07.2020 по 29.06.2023. За цей період кількість робочих днів становить 742. Середній заробіток складе 742 х 050,51 = 711956,42 грн. Але з урахуванням співмірності та справедливості слід стягнути 110000 грн. Згідно із ухвалою суду від 07.06.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , з 14.03.2019 по 09.07.2020 знаходився у трудових стосунках з відповідачем, працюючи прохідником підземним з повним підземним робочим днем у шахті, та відповідно до наказу № 192/к від 09.07.2020 був звільнений з підприємства 09.07.2020 на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується записами з трудової книжки позивача, довідкою ТОВ «Краснолиманське» від 24.02.2021. Згідно із наданими відповідачем копіями заяви [PERSON] від 08.07.2020 та записки про надання відпустки позивач у день звільнення 09.07.2020 перебував у відпустці. Згідно із заявою від 13.11.2020, спрямованої на адресу ТОВ «Краснолиманське», позивач просить провести з ним повний розрахунок та надати відомості про нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку, а також довідку про використані ним відпустки за весь період. Відповідно до фіскального чеку від 13.11.2020 на адресу ТОВ «Краснолиманське» позивачем відправлена кореспонденція рекомендованим листом через Укрпошту. Відповідно до судового наказу Димитровського міського суду Донецької області від 13.06.2023 у справі № 226/946/23 (провадження № 2-н/226/260/2023) з ТОВ «Краснолиманське» на користь [PERSON] була стягнута заборгованість по заробітній платі в сумі 110862 грн 51 коп. Заява про видачу судового наказу була надіслана представником позивача [PERSON] до зареєстрованого Електронного кабінету користувача підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» - ТОВ «Краснолиманське» 10.06.2023, про що свідчить квитанція № 158298 про доставку документів. Відповідно до довідки ТОВ «Краснолиманське» № 179 від 11.07.2023 середньоденна заробітна плата [PERSON] , яка розрахована згідно із постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 за два останні місяці роботи перед звільненням, складає 959 грн 51 коп. Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що позивач у день звільнення 09.07.2020 не працював. Доказів зворотнього суду не надано. Представник позивача, хоча і заперечував, що позивач не писав заяви про надання відпустки і не був ознайомлений з запискою про надання відпустки 09.07.2020, однак він і не спростовував факт його відсутності на роботі в день звільнення. При цьому суд зауважує, що з запискою про надання відпустки позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис у графі «працівник». У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст.117 КЗпП України наступає після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок та невиплати після пред`явлення цієї вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Позивач вказує, що з такою вимогою він звернувся до відповідача 13.11.2020. Відповідач стверджує, що про вимогу про розрахунок з позивачем товариству вперше стало відомо 13.06.2023, коли судом було видано судовий наказ про стягнення заборгованості по заробітній платі на користь позивача. Оскільки доказів отримання відповідачем заяви позивача від 13.06.2020 з вимогою про розрахунок, як і доказів про свідоме небажання отримувати підприємством цю вимогу, суду не надано, суд не вважає вказану заяву пред`явленням позивачем вимоги про розрахунок, яка передбачена ст.116 КЗпП України. Фіскальний чек про відправку 13.06.2020 на адресу відповідача рекомендованим листом кореспонденції не містить опису вкладення цієї кореспонденції і дати отримання цієї кореспонденції адресатом. Аналіз наданих суду доказів, вказує на те, що відповідачу вперше стало відомо про вимогу позивача 10.06.2023, коли до його Електронного кабінету в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» було доставлено заяву про видачу судового наказу, яка була задоволена судом 13.06.2023 шляхом видачі судового наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі на користь позивача. Як зазначено в позові, фактичний розрахунок з позивачем було проведено 30.06.2023. Ця дата сторонами не оспорюється. Таким чином позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.06.2023 (день пред`явлення вимоги) по 30.06.2023 (день фактичного розрахунку) в сумі 14392 грн 65 коп., виходячи із розрахунку: 15 робочих днів х 959 грн 51 коп. Саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Позивачем при зверненні до суду через систему «Електронний суд» сплачено судовий збір в сумі 880 грн 00 коп. із розрахунку: 110000 грн х 1% х 0,8. З огляду на часткове задоволення позовних вимог позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача понесені ним судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 115 грн 14 коп. На підставі ст.ст.47, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial