Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-10 00:00:00

Позивач Акціонерне\~товариство комерційний\~банк «Приватбанк»\~(далі\~ АТ\~КБ «Приватбанк»)\~звернулося в\~суд із\~позовом до\~відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що 10.01.2017 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 100\~000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку складають між ним і банком договір банківського обслуговування, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту. Однак, взяті на себе зобов`язання відповідач належним чином не виконує, у зв`язку із чим станом на 12.08.2020 має заборгованість у розмірі 123\~257,48 грн, яка складається з наступного: 100\~000,00 грн заборгованість за кредитом; 23\~257,48 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 123\~257,48 грн та судові витрати. Представник відповідача подав відзив на позов, в якому вказав, що у наданому банком розрахунку не зазначено сум погашення відсотків за кредитом, які відображенні у виписці, і які без відома відповідача списанні банком, а саме: 3212,80 грн (30.09.2019), 3328,98 грн (31.10.2019), 3219,75 грн (29.11.2019), 3674,28 грн (31.12.2019), 3664,91 грн (31.01.2020), 3399,54 грн (28.02.2020), 3650,67 грн (31.03.2020). Поряд з цим, у підписаній відповідачем анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку процентна ставка не зазначена, а також не вказано про необхідність сплачувати щомісячну комісію за користування карткою. Проте, як вбачається з виписки, позивач неправомірно стягував з кредитного ліміту відповідача відсотки та комісію, чим створював заборгованість за кредитом. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Банку, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, а відтак їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, плати за несвоєчасну сплату кредиту та комісії. Таким чином, позивачем безпідставно списано відсотки, плату за несвоєчасну сплату кредиту та щомісячну комісію в сумі 50 869,47 грн. Поряд з цим, як вбачається з виписки, наданої позивачем, відповідачем за період з 08.02.2019 по 31.03.2020 внесено на картку 85\~259,4 грн, а використано 157 647,05 грн. Таким чином, розмір заборгованості становить 157 647,05 85 259,04 = 72 388,01 грн. Відтак, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Представник позивача подав відповідь на відзив, в якій зазначив те, що користуючись кредитними коштами та послугами банку, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому, твердження щодо незнання тарифів, умов та правил не відповідають поведінці відповідача стосовно користування коштами та послугами банку та дійсним обставинам справи. Представник відповідача не навів жодних правових підстав в існуванні у відповідача права на користування коштами банку без сплати відсотків. Отже, самими діями відповідача підтверджено, що при відсутності розуміння Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач не зміг би з 2019 року користуватися кредитними коштами та кредитною карткою в межах ліміту кредитних коштів, які були встановлені, та за якими він вчиняв банківські операції на погашення відсотків, знову проводив перекази, оплату комунальних послуг, та здійснював погашення заборгованості. Отже, відповідач знав, розумів умови укладеного договору, тарифи банку та прийняв їх. \~ \~ \~ \~ Посилання представника відповідача на висновок експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Смоляк Станіславою від 15 травня 2023 року № 495/23-22, є недоречним, оскільки на вирішення даної судової експертизи поставлені наступне питання: «Визначити суму заборгованості по кредитному договорі б/н від 10.01.2017 укладеного \~ \~ \~ \~ між ПриватБанком та [PERSON] на 12.08.2020 », на яку експерт відповіді так і не надав. Крім цього, просив врахувати, що представник відповідача, з посиланням на дану експертизу, визнає факт існування у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі 72 388,01 грн. Відтак, враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, в яких вказує, що відповідач не заперечує факту отримання коштів і користування ними, а лише суму відсотків та комісії, розмір і нарахування яких не узгоджено сторонами. При цьому, відповідач погашав заборгованість за тілом кредиту, а не по відсотках і комісії, а відтак не розумів, не знав і не узгоджував ціну договору у формі сплати відсотків та комісії. З приводу зауважень щодо експертного висновку, то зазначив про те, що посилання експерта на один з нормативних документів, який втратив чинність не вплинуло на результати експертного висновку. При цьому, експерт у висновку підтвердив той факт, що кошти у сумі 50 869,47 грн списані банком в рахунок погашення відсотків, плати за несвоєчасне погашення кредиту та щомісячної комісії, а не сплачені відповідачем. Поряд з цим, експертом надано роз`яснення до висновку експерта від 15 травня 2023 року, згідно з якими залишок заборгованості [PERSON] за кредитним договором становить 72 388,01 грн. Також, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Банку, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, а відтак їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати., що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, плати за несвоєчасну сплату кредиту та комісії. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином, вважає, що позивачем не доведено факту ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг, а відтак нарахування і стягнення відсотків та комісії є безпідставним, а тому, просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав наведених у ньому та у відповіді на відзив в повному обсязі та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у відзиві на позов та в запереченні на відповідь на відзив. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Суд, встановив, що 10.01.2017 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, згідно з умовами якого останній отримав кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил\~надання банківських послуг у\~Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації з кредитними лімітом у розмірі 100\~000,00 грн. У заяві зазначено, що відповідач згідний з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, примірник якого він отримав шляхом самостійного роздрукування, та які розміщені на офіційному сайті privatbank.ua. До кредитного договору банк додав Тарифи та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно п. 2.1.1.5.5. кредитного договору, відповідач зобов`язався погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. У разі не погашення заборгованості на протязі пільгового періоду за користування Кредитом і Овердрафтом Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік (п. 2.1.1.12.6). У разі несвоєчасного або не в повному обсязі внесення щомісячного мінімального платежу сума кредиту вважається простроченою. Прострочений кредит це кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернені у строк, передбачений договором (п. 1.1.1.88). Згідно із наданим банком розрахунком заборгованості, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 12.08.2020 становить 123\~257,48 грн, яка складається з наступного: 100\~000,00 грн заборгованість за кредитом; 23\~257,48 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 123\~257,48 грн, у зв`язку із порушенням зобов`язання за кредитним договором № б/н від 10.01.2017. Суд частково погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638\~ЦК\~України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526\~ЦК\~України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054\~ЦК\~України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634\~цього\~Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634\~ЦК\~України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1\~ЦК\~України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом встановлено, що у заяві позичальника від 10.01.2017 процентна ставка не зазначена. Позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10.01.2017, посилався на Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів банку та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. У постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14 Верховний Суд України зазначив, що сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом, збільшена за домовленістю сторін до п`яти років відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (стандарт). У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) посилання на відступлення від правової позиції, викладеної раніше у постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14), що було обов`язковим згідно з частиною першою статті 360-7ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття постанови) відсутнє. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафіягреко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоніпроти Франції», заява № 17862/91,§ 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W.проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Суд вважає, що Витяг з Тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, а тому, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.01.2017 шляхом підписання заяви-анкети. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України, держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України, цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509\~ЦК\~України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11\~Закону\~України\~від 12\~травня\~1991\~року\~№\~1023-XII«Про\~захист\~прав\~споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули\~Закону України\~від 22 листопада 1996 року № 543/96-В«Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»\~від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42\~Конституції\~України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 10.01.2017 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Крім цього, за результатами проведення економічного дослідження, згідно висновку експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Смоляк Станіславою від 15 травня 2023 року № 495/23-22 встановлено, що сума коштів, яка була знята в банкоматі Алонге Олувагбемлеке з карти рахунку № [NUMBER] становить 29 318,23 грн; кошти, витрачені на купівлю товарів, послуг 10 138,09 грн; проведено перекази в сумі 118 190,73 грн на власну та інші карточки. Кошти у сумі 50 869,47 грн списані банком в рахунок погашення: відсотків 45 370,82 грн; плати за несвоєчасне погашення кредиту 3 098,65 грн; щомісячної комісії 2\~400 грн. При цьому, в заяві анкеті розмір відсоткової ставки, щомісячної комісії та оплати за несвоєчасне погашення кредиту не вказано. Поряд з цим, експертом надано роз`яснення до висновку експерта від 15 травня 2023 року № 495/23-22, згідно з якими залишок заборгованості [PERSON] за кредитним договором становить 72 388,01 грн, що не заперечується самим відповідачем. Відповідно до п. п. 1-3\~ст. 1056 ЦК України\~встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно вищевказаного висновку експерта та його роз`яснення, останній зауважив, що на дослідження було надано розрахунок нарахування відсотків, де розмір відсотків вказано в розрахунку 37,2 % підвищені відсотки за прострочену заборгованість 74 %, проте ні в заяві анкеті, ні в Тарифах такі відсотки не вказані, а також, не вказано нарахування щомісячної комісії та оплата за несвоєчасне погашення кредиту. Відповідно до ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором і законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України. Однак, у заяві позичальника від 10.01.2017 процентна ставка не зазначена. В позовній заяві сума заборгованості по процентах за користуванням кредитом, яка визначається на підставі та у розмірах установлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України, відсутня. Виходячи із вищенаведеного, заборгованість [PERSON] по кредитному договору від 10.01.2017 визначена банком у сумі 123\~257,48 грн, документально та нормативно не підтверджується. Крім цього, із врахуванням висновку експерта, враховуючи те, що щомісячна комісія, оплата за несвоєчасне погашення кредиту та розмір відсотків в заяві анкеті та Тарифах банку не вказані, а тому, сума заборгованості складає 72\~388,01 грн, а саме: 123\~257,48 грн (залишок заборгованості) 45\~370,82 грн (відсотки) 3\~098,65 грн (несвоєчасне погашення кредиту) 2\~400,00 грн (щомісячна комісія). За таких обставин, суд дійшов до висновку, що в даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо порядку погашення заборгованості, та вважає, що позов підлягає до задоволення частково, шляхом стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 10.01.2017 в розмірі 72\~388,01 грн. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані\~з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у\~разі\~задоволення позову\~-\~на\~відповідача; 2)\~у\~разі\~відмови в\~позові\~-\~на\~позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а саме, розрахунок: 72\~388,01 грн (задоволена частина вимог) : 123\~257,48 грн (ціна позову) х 100 = 58,73 %. На підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України,\~з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в розмірі 1\~234,50 грн (58,73 % від 2\~102,00 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial