Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що згідно із договором від 31.12.2018 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладених між ТОВ «Житлокомцентр» та співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] позивач визначено управителем такого будинку з 01.01.2019 р. по теперішній час. Відповідно до умов зазначених договорів ТОВ «Житлокомцентр» є управителем багатоквартирного будинку [ADDRESS] та надає своєчасно житлово-комунальні послуги для забезпечення потреб мешканців, вимагаючи у свою чергу оплати наданих послуг від споживачів. Оскільки відповідач є власником кв. [ADDRESS] , то є споживачем житлово-комунальних послуг, що надавались позивачем за такою адресою, тому несе відповідальність з оплати за надані послуги. Послуги позивач надавав згідно із договорів про надання послуг з управління будинків. Однак в період з 1 липня 2019 року по 30 червня 2023 року у відповідача перед ТОВ «Житлокомцентр» за надані послуги утворилась заборгованість в сумі 9379,34 грн. Згідно із ст. 625 ЦК за період з 01.07.2019 року по 01.02.2022 року відповідач також повинен сплатити позивачу борг із 3% процентів річних в сумі 428,66 грн. та інфляційні втрати в сумі 2462,98 грн. Додавав, що на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVІD-19), строки, визначені, зокрема, ст. 257 ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину. При цьому постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVІD-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" було встановлено з 12.03.2020 р. на всій території України карантин, який був продовжений до 30.06.2023 р. Тому позовні вимоги у даній справі заявлені в межах позовної давності. На підставі викладеного просив суд стягнути на користь ТОВ «Житлокомцентр» з відповідача заборгованість за надані послуги по [ADDRESS] у сумі 9379,34 грн., 3% річних в сумі 428,66 грн., інфляційних втрат в сумі 2462,98 грн., а всього 12270,98 грн., а також витрати з оплати судового збору в сумі 2684 грн. та на правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн. Ухвалою суду від 21 липня 2023 року при відкритті провадження у справі судом було визначено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Представник позивача, адвокат Зарівна С. В., не заперечувала проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами справи. Відповідач, [PERSON] , будучи повідомленим про наявність позову ТОВ «Житлокомцентр» до нього про стягнення боргу за надані послуги, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Суд зазначає, що за ч. 1 ст. 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» витрати на управління багатоквартирним будинком включають витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку, витрати на сплату винагороди управителю та інші витрати. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належить послуга з управління багатоквартирним будинком. За ст. 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками. Згідно із визначеннями, що містяться у п. 6, 13, 14 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб; споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. На підставі ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. За ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зазначає, що у ст. 625 ЦК визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до договору від 31.12.2018 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком та додатковою угодою від 12 липня 2019 року, укладених між ТОВ «Житлокомцентр» та співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] , вбачається, що ТОВ «Житлокомцентр», як управитель, з 1 січня 2019 року по теперішній час надає послуги з управління багатоквартирним будинком [ADDRESS] з визначенням ціни та порядку оплати послуг з управління, що також підтверджується загальними відомостями про будинок, вимогами до якості послуги з управління будинком, кошторисом витрат на утримання будинку та прибудинкової території. За умовами вказаних договорів ТОВ «Житлокомцентр» є управителем багатоквартирного будинку [ADDRESS] , надаючи послуги з управління багатоквартирним будинком для забезпечення потреб мешканців, вимагаючи від споживачів у свою чергу оплати наданих послуг. Судом також було встановлено, що за даними з Єдиного демографічного реєстру від 29 березня 2023 року вбачається, що [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] з 01.12.2016 року. На підставі наданої суду представником позивача довідки боргу по [ADDRESS] з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком за період з 01.07.2019 року по 30.06.2023 року вбачається, що відповідач заборгував ТОВ «Житлокомцентр» - 9379,34 грн., а також з 3 % річних 428,66 грн. та з інфляційних втрат 2462,98 грн., що підтверджується розрахунком боргу з оплати послуг з управління багатоквартирним будинком по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритому на вказане житло, а також розрахунками боргу з 3 % річних та з інфляційних втрат, наданих представником позивача. Таким чином суд погоджується із розрахунками представника позивача щодо боргу відповідача за спірний період з оплати ним внесків за утримання будинку по [ADDRESS] та нарахованих на таку заборгованість сум за ч. 2 ст. 625 ЦК. Суд зауважує, що за ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; а індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, (або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги). Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Натомість, за ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Суд при цьому зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 319, ч. 1 ст. 322 Цивільного кодексу України (діла - ЦК) власність зобов`язує, тому власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи наведені норми загального цивільного законодавства та спеціального в сфері житлово-комунальних послуг, суд робить висновок, що саме власник нерухомості повинен нести відповідальність через несплату наданих житлово-комунальних послуг. В той же час, положення ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» стосуються солідарної відповідальність осіб, які проживають та/або зареєстровані у житлі власника, за їх зобов`язаннями саме перед власником з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно інформації від 21 липня 2023 року з Державного реєстру речових прав вбачається, що власником кв. [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору дарування від 23.11.2016 р. Враховуючи викладене вмотивування, суд зазначає, що [PERSON] , як єдиний власник кв. [ADDRESS] , повинен відповідати за пред`явленими ТОВ «Житлокомцентр» позовними вимогами. Суд також зауважує, що за ст. 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Натомість, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який було продовжено до 30 червня 2023 року. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Врахувавши наведені норми, суд дійшов переконання, що за заявленими позовними вимогами ТОВ «Житлокомцентр» до відповідача за період з 1 липня 2019 року по 1 липня 2023 року не минули строки позовної давності, оскільки Законом України від 30 березня 2020 року було внесено зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЦК, щодо продовження строків за ст. 257 ЦК на час дії карантинних обмежень, які діяли на території України до 30 червня 2023 року. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 1 грудня 2021 року по справі № 373/651/20. Отже, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги ТОВ «Житлокомцентр» до [PERSON] в частині стягнення заборгованості з наданих послуг з управління багатоквартирним будинком по [ADDRESS] , а також з 3 % річних та з інфляційних втрат слід задовольнити повністю шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за період з 1 липня 2019 року по 1 липня 2023 року за послуги з управління багатоквартирним будинком в сумі 9379,34 грн., а також з 3% річних в сумі 428,66 грн. та з інфляційних втрат в сумі 2462,98 грн., що загалом становить 12270,98 грн. На підставі ст. 141 ЦПК з відповідача підлягає стягненню на користь ТОВ «Житлокомцентр» понесені позивачем витрати з оплати судового збору при зверненні до суду із таким позовом в сумі 2684 грн. Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Судом встановлено, що 17 липня 2023 року між ТОВ «Житлокомцентр» та адвокатом Зарівною С. В. було укладено договір про надання правничої допомоги, за яким за надані клієнту послуги адвокату передбачено гонорар за складання, оформлення та направлення до суду позовної заяви в розмірі 3000 грн., який сплачується після набуття рішенням законної сили. Фактично надані адвокатом Зарівною С. В. послуги з правничої допомоги ТОВ «Житлокомцентр» підтверджуються долученими нею актом прийому-передачі від 7 серпня 2023 року, підписаний сторонами такої угоди, щодо наданих адвокатом Зарівною С. В. послуг позивачу на суму 3000 грн. по вказаній справі, що підтверджується ордером адвоката. При цьому суд зауважує, що витрати за надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 11 листопада 2021 р. по справі № 922/449/21 та від 3 жовтня 2019 р. по справі № 922/445/19. Отже, з огляду на зазначені норми процесуального права та правові позиції Верховного Суду, зважаючи на встановлені судом обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу в сумі 3000 грн. були доведені, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також дотримані критерії розумності їх вартості. Тому витрати ТОВ «Житлокомцентр» на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн. також підлягають на підставі ст. 141 ЦПК стягненню із відповідача на користь позивача.

Outcome: approved