Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач протягом тривалого часу (з 1992 по 2021 рік) працював машиністом крану РЗФ в підприємстві відповідача, у шкідливих умовах, де показники вібрації, вміст пилу в повітрі робочої зони, рівень шуму, важкість праці, та ін., перевищували гранично допустимі, що стало причиною виникнення у нього хронічних професійних захворювань - вібраційної хвороби та сидеросилікозу. Оглядом МСЕК у 2023 році йому було безстроково встановлено 65 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, протипоказана важка праця, тривала хода, вимушена поза, переохолодження, перебування в умовах пилу, вібрації. У зв`язку з отриманням хронічного професійного захворювання було порушено нормальні життєві зв`язки позивача, він відчуває постійний біль, задуху, кашель, слабкість навіть при незначних фізичних навантаженнях, обмежений у русі, змушений проходити медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури та лікування, що позначається також на його душевному стані, оскільки він не може виконувати належним чином роботу по господарству. Негативні зміни в житті є незворотними, усвідомлення чого завдає позивачу душевного болю та страждань. Представник позивача просить суд в якості відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, стягнути з АТ «ПГЗК» 335 000,00 грн., виходячи із розміру 50 мінімальних заробітних плат, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Стислий виклад заперечень відповідача. Відповідач у відзиві на позов в задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на те, що позивач знав про шкідливі умови праці на його робочому місці, без яких неможлива конкретна робота на гірничому підприємстві, однак свідомо продовжував працювати в таких умовах тривалий час - майже 30 років, звільнився з підприємства у 2021 році, тобто після виходу на пенсію продовжував працювати ще 11 років, не намагався перевестися на іншу , менш шкідливу роботу або вийти на пенсію, на яку вже мав право. Тому, відповідач вважає, що до погіршення здоров`я призвело і особисте недбале ставлення позивача. Відповідач при цьому виконує вимоги законодавства та колективного договору щодо забезпечення працівників засобами колективного та індивідуального захисту та компенсації в таких умовах праці. Зазначив, що із наведених позивачем обставин не вбачається, яким саме чином АТ «ПІВДГЗК» порушило його законні права та інтереси, і, як наслідок, він отримав моральні страждання. Вважає, що для відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, відсутні правові підстави, оскільки вину АТ «ПІВДГЗК» у заподіянні такої шкоди позивачу та протиправність діяння відповідача не встановлено, позивачем не доведено наявність моральної шкоди, а тому відсутній причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням підприємства. Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння), довідки МСЕК та медичний висновок лікарсько-експертної комісії не є належними доказами на підтвердження наявності моральних страждань позивача, оскільки не містять жодних даних щодо розладу здоров`я позивача, пов`язаного з психологічним станом (стрес, депресія чи інше). Просив суд врахувати, що з моменту встановлення позивачу втрати працездатності (15 червня 2023 року) по момент звернення з позовом до суду (20 червня 2023 року) позивач не встиг зазнати стільки моральних страждань, як вказує у позовній заяві. Вимоги позивача щодо сплати моральної шкоди не відповідають вимогам діючого законодавства України, а заявлена сума моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості. У задоволенні позову просить відмовити. Також відповідач вважає, що у разі стягнення на користь позивача моральної школи слід застосувати до спірних правовідносин вимоги податкового законодавства та стягувати її з врахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Стислий виклад відповіді позивача на відзив. Представник позивача у відповіді за відзив зазначив, що ним з позовом подані докази вини відповідача у заподіянні моральної шкоди, а її оцінка - річ глибоко суб`єктивна, тобто лише позивач може визначити яка сума може бути достатньою, щоб компенсувати йому моральні страждання. Такої позицію дотримується і Верховний суд з урахування практики Європейського суду з прав людини, яким, зокрема в рішенні у справі «STANKOV v.Bulgaria» зазначено, що період, коли розглядалась справа, характеризувався валютно-фінансовими коливаннями, інфляцією, правовими реформами та змінами в правовій практиці. В таких умовах ніхто - навіть юрист - не зміг би визначити, яка вимога в положенні заявника буде «розумною». Також заперечує твердження відповідача щодо оподаткування суми моральної шкоди, обгрунтовуючи свою позицію тим, що згідно з податковим законодавством України питання податків належить до сфери відповідальності Відповідача, який у даному випадку виступає податковим агентом. Тому позивач не має підстав заявляти вимогу про стягнення податків з моральної шкоди, а суд, в свою чергу, не може підміняти повноваження податкових органів, зобов`язуючи Позивача такі податки сплатити. Процесуальні дії у справі. 20.06.2023 позовна заява надійшла до суду. 26.06.2023 позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою від 21.08.2023 у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін було відмовлено. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. 21.07.2023 від відповідача надійшов відзив на позов, а також подано клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, у задоволенні якого ухвалою від 21.08.2023 було відмовлено. 28.08.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] з 02.03.1992 по 05.07.2021 року працювала в Акціонерному товаристві «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» машиністом крану рудозбагачувальної фабрики № 2. 05 липня 2021 року була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.21-22). Медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профілактичного закладу охорони здоров`я ДУ «Український НДІ промислової медицини» від 10.01.2023 № 38 встановлено наявність у позивача хронічного професійного захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації: синдром церебрально-переферичної ангіодистонії, синдром полірадикулонейропатії з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу ліктьових та колінних суглобів. Силікоз першої стадії, ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої стадії, група А. Легенева недостатність першого-другого ступеня (а.с.19-20). Наявність шкідливих умов праці на робочому місці позивача підтверджено Інформаційною довідкою умов праці управління з питань праці від 18.02.2022 (а.с.18-22). 07.03.2023 комісією за участі лікарів, в т ому числі - управління з питань праці, та представників АТ «ПГЗК» складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) позивача, в п.17 якого вказано, що [PERSON] , працюючи машиністом крану РЗФ № 2, підпадала під вплив вібрації, що перевищувала нормативні показники, через недосконалість робочого місця, та пилу, переважно фіброгенної дії, концентрації якого у повітрі робочої зони перевищувала нормативні. Як зазначено в п.12 Акту, період роботи позивача в умовах спливу шкідливих факторів становить 29 років 4 місяці. Причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) зазначено пил переважно фіброгенної дії, а саме: концентрація пилу в повітрі робочої зони з вмістом вільного кристалічного кремнію діоксиду (SiO-2) від 2 до 10 % , перевищувала нормативні (8,4 мг/куб.м при ГДК 4,0 мг/куб.м); Вібрація, а саме: еквівалентний рівень загальної вібрації перевищує допустимий рівень на 2 дБ і складав 61 дБ при ГДР 59 дБ (п.18). Особи, які порушили законодавства про охорону праці, комісією не визначені через тривалий час роботи позивача в умовах дії шкідливих факторів та зміною керівників структурного підрозділу (п.20 Акту) (а.с.8-11). Згідно з довідкою МСЕК від 15.06.2023 року позивачу при первинному огляді встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 65 % (50 % - по вібраційній хворобі та 15 % - по сидеросилікозу) і визначено третю групу інвалідності, з 08 травня 2023 року безстроково (а.с.12, 13). Причиною інвалідності в довідці до Акту огляду МСЕК зазначено професійне захворювання. Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди. Норми права, які застосовує суд та мотиви їх застосування. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці: соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Статтею 6 цього Закону визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці (ст.13). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Висновок суду. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом достовірно встановлено, що у зв`язку з отриманням професійного захворювання та встановленням стійкої втрати працездатності - 65 %, позивачу заподіяно моральну шкоду, оскільки внаслідок отримання професійного захворювання у позивача змінилися образ та якість життя, що завдає йому моральних страждань. Суд вважає, що ушкодження здоров`я, втрата значного відсотка працездатності, потреба в лікуванні, прийоми ліків, перенесення фізичних страждань, безумовно спричиняє позивачу моральні страждання. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд враховує період роботи позивача понад 29 років в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, характер та тривалість отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації життяі свідчить про погіршення стану здоров`я, незворотність негативних наслідків профзахворювання і приходить до висновку, що все це у своїй сукупності вказує на заподіяння позивачу моральної шкоди. Суд не бере до уваги доводи відповідача, зазначені у відзиві на позов, щодо відсутності його вини, оскільки обов`язок створити безпечні умови праці законодавством покладено саме на роботодавця - відповідача по справі. Водночас, погоджується з позицією відповідача стосовно того, що позивачем не наведено конкретних достатніх аргументів на обґрунтування саме зазначеної у позові суми спричиненої шкоди. Отже, виходячи з вищевказаних обставин, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди 215 000 гривень. В іншій частині позовних вимог слід відмовити, у зв`язку з необґрунтованістю. Щодо заперечень відповідача в частині стягнення моральної шкоди без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає наступне. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння шкоди його життю та здоров`ю. В цій справі розглядаються вимоги про відшкодування шкоди, завданої платнику податків внаслідок заподіяння шкоди його життю та здоров`ю, отже зміни до Податкового кодексу України, які набрали чинності з 23.05.2020 року, не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування таких збитків. Крім того, суд погоджується з позивачем, що справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком відповідача, який як податковий агент має виконати функції щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу. Тому суд, задовольняючи вимоги про стягнення зазначених сум на користь позивача, визначає такі суми без утримання податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 2150,00 грн., оскільки позивач від його сплати звільнений. На підставі викладеного,

Outcome: partial