Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся, на захист свого права на спадкування та права власності, до суду з позовом, пред`явленим до [PERSON] , де третіми особами визначив Сьому дніпровську державну нотаріальну контору, [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 червня 2018 року, виданого Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою, відповідно до якого житловий будинок за адресою [ADDRESS] з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд був успадкований особами по частці кожному; визнання права власності за ним на 1/3 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, в результаті спадкування за законом, а також просив здійснити розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який за життя не залишив заповіту та після смерті якого спадковим майном є будинок [ADDRESS] . На час його смерті, за правилами ЦК УРСР 1963 року, спадкоємцями є [PERSON] - мати позивача, [PERSON] - його сестра та він - позивач, син померлого [PERSON] . Відповідач, яка також є його рідною сестрою, за вимогами ст.ст.ч.1 ст. 549 ЦК УРСР, права на спадкування після батька не набула, оскільки, хоча і є спадкоємицею першої черги спадкування в родинних відносинах, однак окремої заяви про прийняття спадщини у встановлений строк не подавала та фактично не вступила в управління чи володіння спадковим майном, адже не проживала разом із спадкодавцем на момент його смерті. В свою чергу, він - позивач стверджує, що він на час відкриття спадщини проживав, як проживає і дотепер, за спірною адресою [ADDRESS] , а також за цією адресою проживали та проживають його мати [PERSON] та сестра [PERSON] , які також мають право на спадкування після померлого [PERSON] . За таких обставин позивач вважає, що три спадкоємці: він, його мати та сестра [PERSON] мають успадкувати по 1/3 частини домоволодіння за зазначеною адресою. Позивач зазначає, що на початку 2018 року він вирішив оформити свої спадкові права, звернувшись до Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори, однак, при зборі нотаріусом всіх належних документів для оформлення спадщини, до нотаріальної контори надійшла відповідь Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 19 березня 2018 року №14/5-2003 про те, що станом на 19 березня 2018 року в Департаменті відсутня картотека з питань реєстрації фізичних осіб за адресою [ADDRESS] , а тому для вирішення питання щодо спадкування було запропоновано надати будинкову книгу, враховуючи, що спадкування стосується приватного сектору. Згодом ним було з`ясовано, що будинкова книга знаходиться у його сестри [PERSON] , яка відмовилась йому її надавати. За фактом викрадення книги він звернувся до відділу поліції із відповідною заявою про злочин. При цьому, не маючи на руках будинкової книги, він звернувся до квартального комітету місцевої ради та отримав довідку без дати, видану [PERSON] , за відомостями якої його - позивача батько на день його смерті був зареєстрований за зазначеною адресою разом з ним, яка прийнята державним нотаріусом без зауважень. Згодом він дізнався, що сестри [PERSON] та [PERSON] також почали дії з оформлення спадщини та [PERSON] надала нотаріусу довідку від 04 квітня 2018 року, також видану [PERSON] , за відомостями якої, окрім фактично проживаючих та зареєстрованих за спірною адресою трьох спадкоємців, також зазначена реєстрація за спірною адресою і відповідача [PERSON] , що, як стверджує позивач, не відповідає дійсним обставинам. Позивач у позові зазначає, що для з`ясування ситуації він звернувся до Шевченківської районної у м. Дніпрі ради з відповідним проханням та посадова особа квартального комітету №14 Шевченківської районної у м. Дніпрі ради [PERSON] скасувала довідку від 04 квітня 2018 року, видану [PERSON] , і видала іншу, датовану 25 червня 2018 року за №22, де зазначила про державну реєстрацію за спірною адресою лише трьох осіб: позивача, його матері та сестри [PERSON] та визнала недійсною довідку від 04 квітня 2018 року, видану [PERSON] . Дана довідка була надана ним до матеріалів спадкової справи. Натомість, йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 червня 2018 року, у відповідності до якого спірний житловий будинок був успадкований чотирма особами по частини кожному, а саме: матір`ю позивача - [PERSON] , ним-позивачем, та двома його сестрами - [PERSON] та [PERSON] . Позивач наголошує, що нотаріус не взяла до уваги факту відсутності у [PERSON] права на спадкування, в розумінні вимог ЦК УРСР. У липні 2018 року він звернувся до нотаріальної контори з проханням розібратись у ситуації, яка склалась, натомість, отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 липня 2018 року, в якій зазначалось, що у зв`язку із невідповідністю даних в тексті документів, виданих посадовими особами квартального комітету №15 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради та квартального комітету №14 Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, неможливо встановити факт - безумовну кількість претендентів на оформлення спадкових прав після смерті спадкодавця на майно за адресою [ADDRESS] , до якої також було надано копії довідок, виданих [PERSON] , де одна без дати видачі, інша від 04 квітня 2018 року, а також копії довідки №22 від 25 червня 2018 року та довідки від 20 червня 2018 року. Дізнавшись про наявність довідки від 20 червня 2018 року, виданої тим же [PERSON] на ім`я [PERSON] , він - позивач знову звернувся до посадової особи квартального комітету №14 Шевченківської районної у м. Дніпрі ради [PERSON] , яка повторно видала йому довідку № 40 від 10 липня 2018 року, за відомостями якої зазначалось про реєстрацію за спірною адресою трьох осіб: позивача, його матері та сестри [PERSON] , в якій також було зазначено про скасування та визнання недійсною довідки, виданої [PERSON] , датованої 20 червня 2018 року. За таких обставин, позивач зазначає, що обидві довідки про реєстрацію місця проживання осіб за адресою [ADDRESS] , видані [PERSON] , де зазначалося про наявність реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] за спірною адресою, були визнані недійсними, а, відтак, відповідач фактично не вступила в управління чи володіння спадковими майном, як і не подавала відповідну заяву протягом встановленого діючим на той час законодавством строку, що виключає її право на спадкування в даному випадку, що є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину від 13 червня 2018 року недійсним. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2018 року для розгляду даної справи була визначена суддя Женеску Е.В., яка ухвалою від 03.08.2018 року залишила вказану позовну заяву без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків. 20.08.2018 року до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій він просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 червня 2018 року, видане Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою, відповідно до якого житловий будинок за адресою [ADDRESS] з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд був успадкований особами по частці кожному; визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, в результаті спадкування за законом, розподілити судові витрати по справі відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Ухвалою суду від 07.09.2018 року відкрито загальне провадження у справі та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою суду від 20.02.2019 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. У травні 2019 року відповідач [PERSON] , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, подала відзив на позов, в якому зазначила, що вона вступила у спадщину після батька [PERSON] , про що отримала свідоцтво про право на спадщину від 13 червня 2018 року, в якому вказана адреса її реєстрації та проживання, а також вказано, що вона спадщину прийняла фактично, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, згідно ЦК УРСР 1963 року, а саме, якщо людина померла до 01 січня 2004 року і хоча б один із спадкоємців прийняв спадщину. Також зазначила, що безпосередньо після смерті батька її мати написала окрему заяву до нотаріальної контори, на підставі якої була відкрита спадкова справа №1145/2002. Відповідач вважає, що визнання за позивачем права власності на 1/3 частину житлового будинку неправомірним через те, що спадщину було розподілено на чотири частини за законом, а позивач не має права на отримання іншої частини спадщини, ці факти зазначені у свідоцтві про право на спадщину за законом. На підставі викладеного, відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі. Позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 179 ЦПК України, у липні 2019 року подав відповідь на відзив на позов, обґрунтування якого повністю тотожні його обґрунтуванням позовних вимог. У жовтні 2019 року відповідач [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив на позов, в якому зазначила, що Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції від 18 червня 1994 року, визначено перелік документів, які подаються нотаріусу для оформлення спадщини, що свідчать про фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном. Відповідач зазначає, що у неї є чеки, які свідчать про те, що вона в період 2002-2003 років сплачувала за спожиту електроенергію за спірною адресою. За вимогами ЦК УРСР, нотаріус приймає у спадкоємців будь-які докази, які слугують достатнім підтвердженням належного прийняття спадщини. Враховуючи видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину від 13 червня 2018 року, було перевірено всі надані відповідачем документи для отримання спадщини. Також зазначила, що твердження позивача про викрадення сестрою [PERSON] будинкової книги є безпідставними, оскільки мати [PERSON] у присутності дільничого офіцера поліції підтвердила передачу всіх документів [PERSON] , яка від матері отримала 03 березня 2017 року довіреність на представлення від її імені усіх інтересів, які стосуються спадщини матері після батька. Довіреність була оформлена через погрози позивача в бік матері, а після передачі матір`ю документів [PERSON] погрози позивача продовжились у бік сестри, яка неодноразово викликала поліцію з цього приводу. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. На підставі Розпорядження керівника апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2020 року та відповідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 березня 2020 року справу передано для розгляду судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Литвиненку І.Ю., який своєю ухвалою від 19 березня 2020 року прийняв справу до свого провадження та призначив до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання у справі. На підставі Розпорядження в.о. керівника апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року №393 та відповідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 листопада 2020 року справу передано для розгляду судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Яковлеву Д.О. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 січня 2021 року, на підставі Розпорядження в.о. керівника апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року, справу передано для розгляду судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевій Т.О. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. від 29 січня 2021 року справу прийнято до свого провадження, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився,про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, однак 16 серпня 2023 року надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки судові не повідомила, заяв чи клопотання про відкладення розгляду справи не надавала. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, про причини своєї неявки не повідомили, у встановлений строк письмових пояснень на позовну заяву суду не надавали, однак 28 липня 2021 року, 10 січня 2022 року, 13 лютого 2023 року, 25 квітня 2023 року та 10 серпня 2023 року подавали через канцелярію суду заяви про відмову свідчити та давати пояснення у справі, на підставі ст. 63 Конституції України, через те, що [PERSON] є матір`ю позивача та відповідача, а [PERSON] є рідною сестрою як позивача так і відповідача. Третя особа Сьомі дніпровська державна нотаріальна контора свого представника в судове засідання не направила, однак неодноразово подавала листи до суду, яких просила розглянути справу у відсутність їх представника. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 27 лютого 2018 року. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку №105 з відповідною частиною господарчих і побутових будівель та споруд, розташованого на земельній ділянці розміром 477 кв.м. у [ADDRESS] ), згідно свідоцтва про право власності, виданого 01 квітня 1998 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації за реєстровим №159 та записом у реєстровій книзі за №614. За відомостями спадкової справи №1145/2002, заведеної Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, спадкоємцями після [PERSON] є: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - донька, [PERSON] . [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини 28 листопада 2002 року, заява зареєстрована за №1575, в якій зазначено, що вона інформує про спадкоємців [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини 07 березня 2018 року, заява зареєстрована за №1103. [PERSON] , діючи за довіреністю від імені та в інтересах матері [PERSON] на вчинення дій з оформлення спадкових прав на майно, звернулась із заявою про прийняття спадщини 08 червня 2018 року, яка зареєстрована за №1050. Також довіреність, видана 03 березня 2017 року [PERSON] на ім`я [PERSON] , передбачала представлення інтересів [PERSON] з питань підготовки документів для договору дарування житлового будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] . Разом з цим, в матеріалах спадкової справи міститься спільна заява [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини від 12 липня 2018 року, яка зареєстрована за №1294. До цієї заяви додано копію паспорту громадянина України, виданого 27 вересня 1999 року на ім`я [PERSON] , серії [NUMBER] , в якому зазначено зареєстроване місце проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] з 11 серпня 1989 року, де вона знята з реєстраційного обліку 11 березня 2003 року та зареєстрована за адресою [ADDRESS] , та свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 20 травня 2014 року, що видано повторно, за відомостями якого [PERSON] мала дошлюбне прізвище [PERSON] . На запит нотаріуса Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори від 07 березня 2018 року №84 Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надана відповідь щодо відсутності картотеки з питань реєстрації фізичних осіб за адресою: [ADDRESS] , адже адреса знаходиться у приватному секторі та така інформація має міститись у будинковій книзі. Позивач стверджує, що звертався до сестри [PERSON] щодо отримання у неї будинкової книги на домоволодіння, однак остання відмовила йому, про що позивач вказав у своїй заяві, датованій 23 червня 2018 року, яка адресована завідуючій Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори та з приводу чого звертався і до ГУ НП в Дніпропетровській області, виходячи з відповіді на таку заяву. Судом також встановлено, що за наданою позивачем до позовної заяви довідкою, яка не має дати її видачі, виданою [PERSON] посадовою особою квартального комітету №15 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради [PERSON] , позивач [PERSON] станом на 05 серпня 2002 року, тобто на день смерті батька [PERSON] , був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . У матеріалах спадкової справи така довідка відсутня. Однак, в матеріалах спадкової справи містяться інші довідки, видані на ім`я [PERSON] : -Довідка квартального комітету №15 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 04 квітня 2018 року, видана головою квартального комітету [PERSON] , в якій зазначено, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] та [PERSON] , який помер [INFO] , був зареєстрований за цією адресою та фактично проживав і був на утриманні доньки і жінки; -Довідка квартального комітету №15 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 04 квітня 2018 року, видана головою квартального комітету [PERSON] , про реєстрацію за адресою [ADDRESS] разом із [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] - дружини, [PERSON] - сина, [PERSON] - доньки, [PERSON] 13 червня 2018 року Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом, де спадкоємцями після [PERSON] , померлого [INFO] , є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та кожний з них успадкував по частини спадкового майна, яким є житловий будинок [ADDRESS] . Не погодившись з тим, що у вказаному свідоцтві зазначена відповідач [PERSON] з підстав її не проживання за спільною з померлим батьком адресою та не прийняттям фактично спадщини, внаслідок чого [PERSON] не має права на спадкування, позивач звернувся до квартального комітету та отримав довідку №22, видану 25 червня 2018 року посадовою особою квартального комітету №14 Шевченківської районної у м. Дніпрі ради [PERSON] , в якій зазначено, що за спірною адресою разом з [PERSON] на момент його смерті [INFO] проживали дружина [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] . Також у довідці зазначено, що довідка, видана раніше 04 квітня 2018 року квартальним [PERSON] , не є дійсною, що і затвердила підписом на печатці квартального комітету. З цією довідкою позивач звернувся до завідувачки Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою від 05 липня 2018 року, на яку отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 10 липня 2018 року, де зазначалось, що у зв`язку із невідповідністю даних у документах, виданих посадовими особами квартального комітету №15 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради та квартального комітету №14 Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, неможливо встановити факт - безумовну кількість претендентів на оформлення спадкових прав після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . Також отримав роз`яснення, що процедура оскарження свідоцтва від 13 серпня 2018 року встановлена в судовому порядку. Разом з цим, судом також встановлено, що на ім`я [PERSON] була видана 20 червня 2018 року ще одна довідка посадовою особою квартального комітету №15 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради [PERSON] , в якій зазначалось про реєстрацію за спірною адресою разом із спадкодавцем на момент його смерті [INFO] і [PERSON] . Позивач також не погодився з цієї довідкою та повторно звернувся до квартального комітету з роз`яснення ситуації, на що отримав довідку №40, датовану 10 липня 2018 року, видану посадовою особою квартального комітету №14 Шевченківської районної у м. Дніпрі ради [PERSON] , в якій зазначалось про реєстрацію місця проживання за спірною адресою спадкодавця, а також дружини [PERSON] , сина [PERSON] та дочки [PERSON] , а довідка, видана раніше 20 червня 2018 року квартальним [PERSON] , не є дійсною, що і затвердила. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК УРСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Оскільки спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , а відтак правовідносини, що пов`язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи на той час, були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року. Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (частина перша статті 529 ЦК УРСР). Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Ураховуючи наведене, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. Такі висновки Верховного Суду викладені у постанові від 15 березня 2023 року у справі № 205/7888/20. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач вказував, що підтверджується і матеріалами справи, що на час відкриття спадщини, тобто на 05 серпня 2002 року, за адресою [ADDRESS] зареєстровано було четверо осіб, з яких: батько [PERSON] , дружина [PERSON] , син [PERSON] , що підтверджується відомостями, зазначеними у його паспорті, яким він документований серія АК №381620, виданому 24 листопада 1998 року, та донька [PERSON] , що підтверджується відомостями, зазначеними у довіреності, виданій приватним нотаріусом ДМНО Петрик Н.П. Зазначений факт ніким не заперечується та не оспорюється. Разом з цим, у відповідності до копії паспорту громадянина України, виданого 27 вересня 1999 року на ім`я [PERSON] , серії [NUMBER] , зазначено зареєстроване місце проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] з 11 серпня 1989 року, де вона знята з реєстраційного обліку 11 березня 2003 року та зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Дані відомості містяться у матеріалах спадкової справи. Суд бере до уваги обґрунтування позовних вимог позивача щодо розбіжностей у довідках, виданих як квартальним комітетом №15 Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, так і квартальним комітетом №14 Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, та наголошує, що на момент видачі [PERSON] довідок від 04 квітня 2018 року та від 20 червня 2018 року посадовою особою [PERSON] , за положеннями Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 09.04.2015 № 317-VIII, який набрав чинності 21 травня 2015 року, та яким органи місцевого самоврядування були зобов`язані у строк до 21 листопада 2015 року привести у відповідність до вимог Закону назви, зокрема, районів міста, вже не існувало назви району м. Дніпро як Бабушкінський, як і не мало назву місто Дніпро як Дніпропетровськ, як це зазначено на штампі у зазначених довідках, що ставить під сумнів їх дійсність. Так, безумовно правомірно такі довідки були визнані посадовою особою квартального комітету №14 Шевченківської районної у м. Дніпрі ради недійсними, а, відтак, відомості, які зазначені у цих довідках, суд оцінює критично та до уваги не приймає. За таких обставин, суд доходить висновку, що на момент смерті спадкодавця [PERSON] , який був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , разом із ним були зареєстровані дружина [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] , а донька [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 11 серпня 1989 року по 11 березня 2003 року, тобто на момент смерті батька вона не прийняла фактично управління чи володіння спадковим майном, в розумінні ст. 548,549 ЦК УРСР. Також [PERSON] і не зверталась із заявою про прийняття спадщини в установлений ст. 549 УЦК УРСР строк, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, який припадав на 05 лютого 2003 року, натомість, остання звернулась із такою заявою, яка є спільною з заявою [PERSON] , аж 12 липня 2018 року, і ця заява зареєстрована за №1294 у спадковій справі №1145/2002. Факт не проживання [PERSON] за спірною адресою на момент смерті спадкодавця та протягом шести місяців з дня відкриття спадщини підтверджується і показаннями свідків, які є сусідами за спірною адресою та мають довготривалий доступ до помешкання позивача. Суд також не приймає до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, що вона сплачувала комунальні платежі, однак це не підтверджується належними доказами. Надані у копіях квитанції у кількості 5 штук про сплачу електроенергії, які також містяться і в матеріалах спадкової справи, не можуть слугувати належним доказом утримання домоволодіння, де проживав батько, оскільки в таких квитанціях відсутнє підтвердження про оплату послуг саме за отримання їх у спірному домоволодінні. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] не довела належними та допустимим доказами фактичного прийняття спадщини, проживання та реєстрації разом із спадкодавцем, натомість матеріали справи містять зовсім протилежні відомості, які наведені вище, тому наявні підстави вважати, що [PERSON] не прийняла спадщину разом із іншими спадкоємцями: матір`ю [PERSON] , братом [PERSON] та сестрою [PERSON] . Отже, з наведеного встановлено, що [PERSON] на час відкриття спадщини, хоча і була спадкоємцем першої черги, однак фактично її не прийняла, як і не подавала у встановлений строк заяви про прийняття спадщини, а тому зазначення її, як спадкоємця після батька у свідоцтві про прийняття спадщини за законом від 13 серпня 2018 року порушує права інших спадкоємців, зокрема, позивача, який вважається таким, що фактично прийняв спадщину у розмірі 1/3 частини, замість визначених у свідоцтві 1/4 частини. Разом з цим суд зазначає, що, в порушення прав позивача, як одного зі спадкоємців [PERSON] , за відомостями спадкової справи, 12 липня 2018 року Сьомою дніпровською державною конторою [PERSON] та [PERSON] видані додаткові свідоцтва про право на спадщину за законом, які зареєстровані у реєстрі за №2-1709 та №2-1708, в яких також зазначено чотири спадкоємці замість трьох дійсних. У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18), від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18), від 20 жовтня 2021 року у справі № 307/2463/15-ц (провадження № 61-16959св20) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Суд дійшов висновку, враховуючи те, що вищевказаними висновками Верховного Суду визначено підстави, за яких свідоцтва про право на спадщину можуть бути визнані недійсними, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 серпня 2018 року, видане Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою, відповідно до якого житловий будинок за адресою [ADDRESS] з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд був успадкований особами по частці кожному, належить визнати недійсним, як таке, що порушує права інших спадкоємців, зокрема, [PERSON] , при цьому, позивач не оспорює права інших спадкоємців на спадкування після батька [PERSON] . З урахуванням викладеного та враховуючи, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 серпня 2018 року судом визнано недійсним, а відтак, і встановлено, що спадщина підлягає розподіленню між спадкоємцями в рівних частинах, в розумінні ч.1 ст.1267 ЦК України, тобто між трьома спадкоємцями першої черги спадкування по 1/3 частині спадкового майна, тому позивач має право з 05 серпня 2002 року на отримання у спадок 1/3 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, які знаходяться на земельній ділянці розміром 477 кв.м. Суд враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 22 березня 2023 року у справі №463/6829/21-ц, де зазначено, що право на спадкове майно виникає з часу відкриття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. Суд наголошує, що ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даній справі відповідач [PERSON] не визнає права позивача на спадкове майно у розмірі 1/3 частини, при цьому судом визнано недійсним видане 13 серпня 2018 року свідоцтво про право на спадщину, як таке, що порушує прав інших спадкоємців, тому на цій підставі суд доходить висновку про необхідність визнання за позивачем права власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, які знаходяться на земельній ділянці розміром 477 кв.м., на якій розташовано: А-1 - житловий будинок, загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 42,0 кв.м., Б, б - літня кухня, В - сарай, Г - сарай, Д - вбиральня, №1,5 - огорожа, №4, І - споруди, мощення. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, належить розподілити судові витрати між сторонами, враховуючи результат розгляду справи із задоволення позову у повному обсязі, та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1762 грн. та, на підставі вимог ст.133,137 ЦПК України, витрати на отримання правової допомоги у розмірі 1500 грн., оскільки така сума є фіксованою, як винагорода адвокату Василенко С.В., з яким укладено [PERSON] угоду №03-07/18 про надання правовою допомоги від 03 липня 2018 року з додатком №1 та яка [PERSON] сплачена в повному обсязі, що підтверджується квитанцією від 26 липня 2018 року. На підставі викладеного

Outcome: approved