Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

У червні 2023 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі під час якого у них [INFO] народився син [PERSON] , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з матір`ю. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 12 жовтня 2015 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх сина у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.09.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Натомість, вказане рішення відповідач належним чином не виконує та у нього утворилась заборгованість у розмірі 102131,50 грн. зі сплати аліментів. Зазначала, що розмір аліментів, що був визначений рішенням суду у 2015 році, не відповідає критеріям розумності та справедливості та є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, адже рівень витрат на дитину постійно зростає. Аліменти, які стягуються з відповідача, в умовах збільшення рівня цін, є недостатніми для матеріального утримання сина, що ставить її та дитину у скрутне матеріальне становище. Окрім того, з моменту призначення аліментів, загальна сума витрат на дитину змінилась, адже син почав навчатися в школі, що зумовлює додаткові витрати на забезпечення належного навчального процесу для всестороннього розвитку дитини. На підставі викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 12.10.2015 року на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , з твердої грошової суми у розмірі 1000 гривень на 1/4 частку всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з часу звернення до суду; вирішити питання про судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явилась, в її інтересах діяла представник, яка звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи без її участі та без участі позивачки, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання незважаючи на те, що вважається належним чином повідомленим судом про час та місце розгляду справи. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Крім того, інформація щодо вказаної справи міститься в загальному доступі в мережі Інтернет за наступною веб-адресою сторінки: http://ptr.cv.court.gov.ua/sud2408/ , де в розділі «Громадянам» вказані відомості щодо стадії розгляду та дати призначення судового засідання. Окрім \~того,\~ у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Також,\~суд зазначає,\~що Держава\~Україна,\~витративши значні\~ресурси,\~створила інформаційне\~поле,\~де зацікавлена\~особа може\~знайти інформацію\~про судову\~справу.\~Функціонує ЄДРСР.\~На сайті\~судової влади\~доступні персоналізовані\~відомості про\~автоматичний розподіл\~справ та\~розклад засідань.\~Працює підсистема\~"Електронний\~кабінет"\~ЄСІТС.\~Використання цих\~інструментів та\~технологій забезпечує\~добросовісній особі\~можливість звертатися\~до суду,\~брати участь\~у розгляді\~справи у\~зручній формі.\~Тобто держава\~Україна забезпечила\~можливість доступу\~до правосуддя\~і право\~знати про\~суд.\~ Про причини\~своєї неявки\~ відповідач\~ суд\~не повідомив\~ \~і не\~подав \~ відповідної\~мотивованої \~ заяви\~про відкладення\~розгляду справи\~або про\~розгляд справи\~ без\~його участі,\~а також\~не направив\~ у\~встановлений строк\~відзиву. Згідно ст.\~280\~ЦПК України,\~суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов:\~ відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання;\~ відповідач\~не з`явився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин;\~ відповідач\~не подав\~відзив;\~ позивач\~не заперечує\~проти такого\~вирішення справи.\~ У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, вважається належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а представник позивача не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 12 жовтня 2015 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.09.2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а/с 4). На підставі зазначеного судового рішення було видано виконавчий лист, який був пред`явлений стягувачем до примусового виконання та згідно розрахунку заборгованості Другого ВДВС у м.Чернівці за відподіачем рахується заборгованість зі сплати аліменти згідно зазначеного виконавчого листа станом на 01.06.2023 року в сумі 102131,50 грн. (а/с 7). У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів\~це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Наведене узгоджується із правовими позиціями неодноразово викладеними Верховним судом у аналогічній категорії справ (зокрема постанови ВС від 03.06.2020 року по справі №760/9783/18-ц, від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. Частина третя ст. 181 СК України \~передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження, при цьому ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених\~статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Зміна способу стягнення аліментів і зміна визначеного раніше розміру аліментів є різними правовими інститутами. Водночас, ці інститути тісно пов`язані, зазвичай зміна способу стягнення аліментів тягне і зміну розміру (збільшення, зменшення) раніше обумовлених чи присуджених аліментів, зміна способу стягнення аліментів може слугувати засобом, методом зміни розміру стягуваних аліментів. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями\~статті 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, вирішуючи спір слід керуватись вимогами ст. 181 та ст. 192 СК України. Статтею 183 СК України\~передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи необхідність зміни способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) відповідача, позивач вказувала на погіршення її матеріального стану, що зумовлено збільшенням витрат на утримання дитини і порівняні з тими, що мали місце на момент визначення судом розмір аліментів в твердій грошовій сумі станом на жовтень 2015 року, зокрема зазначала, що хлопчик навчається в Чернівецькій загальноосвітній школі №3, у зв`язку з чим потребує додаткових витрат на своє утримання. Статтею 183 СК України\~передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» \~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8\~ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у\~ сімейному Кодексі України. При вирішенні питання щодо розміру частки на утримання дитини, а суд враховує найкращі інтереси дитини, чи буде відповідати їх розмір рівню життя, необхідного для нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, а також спроможність батьків сплачувати аліменти та щоб присуджений розмір аліментів, в даному випадку, не був менший, ніж вже визначений рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12.10.2015 року. З урахуванням встановлених вище обставин та обов`язку позивачки також приймати участь в утриманні дитини, суд вважає, що заявлена позивачем у позовних вимогах частка в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно, буде відповідати інтересам дитини та не буде становити надмірний тягар для обох батьків, а тому позов слід задовольнити. Згідно п. 23\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Згідно з ч. 6 ст.\~141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідача на корить держави слід стягнути судовий зібр в сумі 1073,60 грн., оскільки позивач при звернені до суду з даним позовом була звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved