Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

06.01.2023 року до Приморського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі Органу опіки та піклування, в якій просить визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подачі позову і до досягнення дітьми повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1073.60 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з 29 серпня 2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2022 року вказаний шлюб був розірваний. При вирішенні судом справи щодо розірвання шлюбу, судом не було вирішено питання щодо визначення місця проживання дітей. На даний час діти проживають разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні, відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, не цікавиться станом їх здоров`я, здібностями дітей, не купує необхідних речей побуту та одягу. Спільно вирішити із батьком побутові питання визначення місця мешкання дітей позасудовим шляхом позивач не може, що обумовлює необхідність звернення до суду з вказаним позовом. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2023 року справу за вказаним позовом було розподілено судді Абухіну Р.Д. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.01.2023 року провадження по справі було відкрито та запропоновано відповідачу та третій особі надати свої письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються. Відповідач правом на подання відзиву не скористався, доводи позову не спростовано. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2023 року клопотання [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі Органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - задоволено. Витребувано із Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування письмовий висновок щодо розв`язання спору між [PERSON] та [PERSON] про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Суд вважає наявні в матеріалах справи докази повними та достатніми для розгляду справи по суті. Представник позивача адвокат Левіт В.С. до судового засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. Представник третьої особи - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі Органу опіки та піклування до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, надав суду висновок щодо доцільності проживання малолітніх дітей разом з матір`ю [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача та відповідача, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як зазначено у ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 29 серпня 2012 року уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районні Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 1076. За час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2022 року у справі № 522/8588/22 шлюб між сторонами було розірвано.Із тексту рішення вбачається, що діти проживають разом з матір`ю. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено обставини, якщо інше не встановлено законом. Представником позивача адвокатом Левіт В.С. до матеріалів справи долучено довідку №С1-30735-ф/л від 27.02.2023 року та довідку №С1-30709-ф/л від 27.02.2023 року з яких вбачаться, що діти зареєстровані разом з матір`ю. 12.05.2023 року спеціалістами Служби у справах дітей Одеської міської ради проведено обстеження житлово-побутових умов проживання гр. [PERSON] , [INFO] , малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , про що складено акт, відповідно до якого встановлено, що квартира розміщена на 1-му поверсі 2-х поверхового будинку, загальна площа - 31.7 кв.м, житлова площа - 15 кв.м, квартира має дві кімнати, квартира чиста, світла, в наявності меблі, побутова техніка. Для виховання та розвитку дітей створені такі умови: діти мають двоповерхове ліжко, ноутбук, телефон, одяг та взуття відповідно віку та сезону. Відповідно до акту бесіди від 12.05.2023 року малолітній [PERSON] , [INFO] повідомив спецiалiсту Служби у справах дітей Одеської міської ради що хоче проживати з матір`ю. Відповідно до ч. 4 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Представник позивача зазначав, що з метою отримання висновку до органу опіки та піклування позивачкою було надано пакет документів, що свідчить про заінтересованість у вирішенні судом її позову. Згідно ч.5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком Приморської районної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей № 01-11/1187/1вих від 02.08.2023 року вбачається, що гр. [PERSON] [INFO] , створено належні умови для виховання, проживання та розвитку дітей, вона здатна виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за малолітніми дітьми, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради вважає доцільним визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] [INFO] . Жодних документів, які б свідчили про те, яким чином батько виявляє увагу до дітей і турботу про них, його особисті якості, можливість створення належних умов для виховання дітей до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради не надходило. Суд ретельно дослідивши матеріали справи приймає до уваги вказаний висновок про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч.2 та ч.3 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно із ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначаються нею самою. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України передбачає, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Оскільки батько дітей у разі визначення місця проживання дітей з матір`ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 1 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед має виходити з інтересів самої дитини. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дітей разом з нею, підлягають задоволенню, оскільки з досліджених доказів, вбачається, що це відповідає інтересам дітей, а позивач має можливість створити дітям належні умови для виховання та розвитку, тому суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . При вирішенні спору щодо стягнення аліментів суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Відповідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення. Згідно ч.ч.1,5 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Частинами першою та другою статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідач надав до суду довідку про доходи на роботі за сумісництвом, з якої вбачається, що він добровільно сплачує аліменти в сумі 544,17 грн. в місяць на двох дітей, що є недостатнім для їх належного утримання. Враховуючи безумовний обов`язок батька дітей утримувати їх до досягнення повноліття, суд приходить до висновку про задоволення позову. З огляду на встановлені між сторонами взаємовідносини, оцінивши можливість сплачувати аліменти в даному розмірі, з урахуванням ускладненою економічною ситуацією, суд в першу чергу керується інтересами дитей. Дотримуючись балансу інтересів дитини та батька, з урахуванням наданих сторонами доказів суд вбачає, справедливим, та таким, що забезпечить інтереси сторін та дітей стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подачі позову і до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] , а після досягнення повноліття [PERSON] [INFO] , аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення [PERSON] , [INFO] повноліття. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Outcome: approved