Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

02.06.2023 року позивач в особі свого представника за довіреністю Мірошниченко Сергія Івановича засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором без номеру від 09.09.2011 року у розмірі 53050,37 грн. станом на 31.12.2022 року, з яких 4904,88 грн. заборгованості за кредитом, 43754,99 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом та 4390,50 грн. - пені, а також судові витрати за розгляд справи у суді у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 2684,00 грн. Безпосередньо у позовній заяві позивач вказав, що в разі неявки відповідачки, позивач не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника позивача та винесення заочного рішення судом. В обгрунтування позову було зазначено, що 09.09.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір без номеру у порядку ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України на підставі анкети-заяви відповідача про приєднання до «Умов надання банківських послуг» і «Тарифів банку», які були отримані відповідачем для ознайомлення в письмовій формі. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг і Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг, зокрема кредитний зі сплатою на користь позивача процентів за користування кредитними коштами. Позивач вказав, що за умовами вказаного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених сторонами та в межах кредитного ліміту. Відповідач в процесі користування кредитним рахунком не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушив вимоги п.2.1.1.5.5 договору та статей 509, 526, 1054 ЦК України, тобто ухилився від виконання взятих на себе зобов`язань, що стало підставою для звернення позивача до суду із даною позовною заявою у порядку п.2.1.1.12.11 договору. Ухвалою судді від 19.06.2023 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін з можливістю подання усіх заяв по суті позову до першого судового засідання (а.с.79). Ухвалою суду від 17.07.2023 року розгляд справи було відкладено через неявку у судове засідання без поважних причин відповідача, відсутність від нього поданого відзиву та клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.89). У судове засідання сторони не прибули. Позивач про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином (а.с.94), подавши безпосередньо у позовній заяві клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, підтримку позовних вимог та згоду на заочний розгляд справи (а.с.8). Таку ж вимогу засобами електронної пошти подав представник позивача Мірошниченко С.І. у своїй заяві від 11.07.2023 року (а.с.87-88). Відповідач у судове засідання повторно не прибув, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином у порядку п.4\~ч.8\~ст.128\~та п.5\~ч.6\~ст.272\~ЦПК України (а.с.95-96), причини неявки суду не повідомив, клопотань для вирішення складом суду не подавав. Таким чином, судом встановлюється повторна неявка у судове засідання відповідача без поважних причин та відсутність відзиву по даній справі, що дозволяє суду розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. На підставі статей 280 та 281 ЦПК України суд вважає за можливе вирішити справу по суті на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється. Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступних обставин. 09.09.2011 року відповідач підписав заяву-анкету, в якій просив видати АТ КБ «Приватбанк» (на той час закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») йому кредитну картку «Універсальна». У вказаній заяві було зазначено, що відповідач ознайомилася та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які разом із заявою-анкетою складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг (а.с.37). Також відповідач 09.09.2011 року підписав довідку про умови кредитування с використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.38), в якій погодився на сплату процентів за користування коштами у розмірі 2,5% на місяць від залишку заборгованості, що складає 30% на рік, а також встановлення штрафів та інших платежів за порушення взятих на себе зобов`язань. Для отримання банківських послуг [PERSON] отримав у позивача банківську картку строком дії до 31.05.2015 року, яка в подальшому не перевидавалася (а.с.36). Погоджуючись з вимогами позивача щодо необхідності повернення відповідачем сум отриманих у позивача коштів, враховуючи нараховані проценти та штрафи, за відсутності заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає що стягнення слід провести станом на 31.05.2015 року, коли між сторонами припинив дію, укладений між ними договір через завершення дії виданої відповідачу картки, що становить відповідно до розрахунку позивача 4908,88 грн. заборгованість за тілом кредиту, 7278,34 грн. заборгованість за нарахованими відсотками та 1890,50 грн. нарахована пеня (а.с.18), що загалом становить 14077,72 грн. із 53050,37 грн. заявлених позивачем до стягнення. Тобто після 31.05.2015 року позивач міг нараховувати відповідачу виключно 3% річних та індекс інфляції, що передбачено ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, що він не зробив, продовжуючи нарахування за власною програмою, що не відповідає дійсності, а відповідно усі нарахування після 31.05.2015 року не можуть вважатися правомірними та у їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю. Із правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У частині четвертій\~статті 263 ЦПК України\~вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Підсумовуючи викладене суд встановлює, що при розгляді справи підтвердився борг з боку відповідача виключно у розмірі 14.077,72 грн., які і слід стягнути даним заочним рішенням. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - позивач АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). На підставі\~ст.141\~ЦПК України,\~враховуючи те,\~що суд\~задовольняє позовні\~вимоги у\~розмірі \~14077,72\~грн.\~із \~53050,37\~грн. заявлених, що становить 26,54% від ціни позову, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 26,54% від сплаченого при зверненні до суду позивачем судового збору у розмірі 2684,00 грн., що становить 712,34 грн. Іншу суму сплаченого судового збору слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial