Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

Розпорядженням Верховного Суду від 14.03.2022 р. N 7/0/9-22 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" змінено територіальну підсудність судових справ Золочівського районного суду Харківської областіна Диканський районний суд Полтавської області. Представник позивача [PERSON] - адвокат Бубліченко М.В., через засоби поштового зв`язку звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] . Позов надійшов до суду 18.10.2022. В обґрунтування позову вказує, що сторони 26.07.2019 зареєстрували шлюб. Від вказаного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який після розлучення буде проживати разом з матір`ю. Сімейне життя сторін не склалось через періодичні сварки, втрату довіри один до одного, що негативно позначилось на взаєморозумінні.З огляду на вказані обставини, представник позивачки і звернувся до суду з вказаним позовом. 19.10.2022 ухвалою судді Диканського районного суду Полтавської області відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду з повідомленням сторін. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Защук В.В. через систему «Електронний суд» подала зустрічний позов про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком [PERSON] , а також зобов`язання не чинити перешкод у вихованні, спілкуванні з малолітньою дитиною. Зустрічний позов представник відповідача за первісним позовом - адвокат Защук В.В. обґрунтовує тим, що через військові дії внаслідок збройної агресії російської федерації, його сім`я 24.02.2022 переїхала до будинковолодіння його батьків, в тому ж населеному пункту - смт. Золочів. В подальшому [PERSON] разом з їх неповнолітнім сином [PERSON] виїхали в безпечніше місце, а саме на західну Україну. [PERSON] планував після вирішення певних питань з роботою та інших справ приїхати до сім`ї. Останньому [PERSON] повідомила, що має намір виїжджати за кордон України, але він був проти такого вчинку своєї дружини, оскільки це позбавляло його можливості брати участь у вихованні сина [PERSON] . Через деякий час, [PERSON] йому повідомила, що перебуває в республіці Польща та стала ігнорувати його дзвінки та повідомлення, спілкується з ним на підвищених тонах. Обмежила спілкування з малолітнім сином [PERSON] . Разом з тим, [PERSON] у своєму позові стверджує, що його дружина [PERSON] . б`є дитину, а також погрожувала вчинити інші протиправні дії стосовно малолітнього сина [PERSON] . На даний час, він не знає де знаходиться його малолітній син, де конкретно він мешкає та про його забезпечення всім необхідним. [PERSON] стверджує, що [PERSON] не має можливості матеріально забезпечити всі потреби малолітнього сина [PERSON] , а також має реальні підстави вважати що останній не доглянутий зі сторони його матері - [PERSON] . Представник позивача стверджує у зустрічному позові, що [PERSON] є безвідповідальною особою, про це свідчить невиконання нею своїх боргових зобов`язань перед банківськими установами. Тому на думку [PERSON] це свідчить про те, що [PERSON] злісно не виконує встановлені законом обов`язки по догляду за дитиною, що може спричинити тяжкі наслідки для сина. Позивач за зустрічною позовною заявою вказує, що [PERSON] навмисно обмежує дитину у спілкуванні із батьком, що негативно впливає на психічний і соціальний розвиток дитини, оскільки між батьком і дитиною був міцний зв`язок під час спільного проживання, [PERSON] приймав активну участь у вихованні дитини, та розвитку сина.Також, негативно впливає на психічний і соціальний розвиток дитини те, що дитина тривалий час мешкає у незнайомому місці і позбавлена звиклого кола спілкування, зокрема, з родичами [PERSON] . [PERSON] бажає, щоб його малолітній син [PERSON] постійно проживав з ним, оскільки за станом здоров`я і за матеріальним забезпеченням він здатен його виховувати і утримувати. Окрім наведеного, особи з його кола спілкування не несуть небезпеки для дитини, а люди якінаразі можуть бути біля його сина, чи становлять вони небезпеку, йому невідомо. Бажає виховувати сина, а саме: приймати участь в інтелектуальному, моральному, культурному,духовному і соціальному розвитку дитини. Натомість, стосовно [PERSON] відсутня інформація про те, що вона за станом здоров`я здатна виховувати сина, а також те, чи здатна матеріально забезпечувати сина, утримувати його, забезпечити належним житлом, та чи соціально безпечні люди знаходяться поруч з ними. Разом з тим, [PERSON] вважає, що [PERSON] фактично вчиняє стосовно нього як свого чоловіка і дитини домашнє насильство, оскільки перешкоджає бачитись батькові з сином. [PERSON] бажає розлучення із [PERSON] , але не з тих підстав, що вона зазначила у первісному позову, а з тих підстав, що у сімейному, подружньому житті вона не благонадійна, безвідповідальна, агресивна. На теперішній час позивач за зустрічним позовом [PERSON] не може реалізувати свої наміри, зокрема, приймати участь у вихованні сина, оскільки відповідач за зустрічним позовом [PERSON] протиправно вивезла дитину за межі території України, та перешкоджає його систематичному спілкуванню з дитиною. 10.01.2023 ухвалою Диканського районного суду Полтавської області зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. 26.01.2023 представник позивачки за первинним позовом та відповідачки за зустрічним [PERSON] - адвокат Бубліченко М.В. подав відзив по позов, у якому зазначено, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] визнає лише в частині розірвання шлюбу. Інші позовні вимоги не визнаються оскільки твердження [PERSON] стосовно того, що [PERSON] не взмозі забезпечити матеріально малолітнього сина, а сама дитина належним чином недоглянута, є надуманим та ґрунтуються лише на припущеннях останнього, доказів [PERSON] на підтвердження таких фактів не було. Разом з тим у відзиві на зустрічний позов вказано, що [PERSON] перебуваючи в республіці Польща оформила тимчасовий захист для дитини і для себе, влаштувалась на роботу, а дитину до садочку. Забезпечила дитину продуктами харчування та всім необхідним. Крім того, [PERSON] регулярно цікавиться розвитком дитини, перебуває у постійному контакті з сином, регулярно вносить плату за садок. Стосовно незаконності підстав вивезення малолітнього сина [PERSON] за межі України, представник [PERSON] вказує, що остання перетинаючи кордон України з сином [PERSON] не потребувала дозволів та узгоджень із [PERSON] , оскільки на момент перетину кордону введений військовий стан, а тому виїзд за межі України дітей здійснюється у супроводі одного з батьків без нотаріального посвідчення згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження. При цьому, представник відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] наголошує у відзиві на тому, що через повномасштабну війну на території України та постійні сигнали повітряної тривоги самі по собі не сприяють нормальному розвитку дитини та формування стійкої психіки. [PERSON] бере участь у забезпеченні дитини, спілкується з сином [PERSON] через аудіо та відеозв`язок, тобто перешкод у спілкуванні у останнього з дитиною не існує. В огляду на вказані вище обставини та інші, які вказані у відзиві вважає, що зустрічні позовні вимоги в частині визначення місця проживання батька з дитиною та усунення перешкод у спілкуванні з дитиною є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Представником позивача за зустрічним позовом [PERSON] -адвокатом Защук В.В. подано відповідь на відзив, яка сформована в системі «Електронний суд» 31.01.2023, у якому вказано про підтримання зустрічного позову та його задоволення. В такій відповіді на відзив загалом вказано про те, що позивачки [PERSON] після подання зустрічного позову стала виходити на зв`язок із [PERSON] частіше, веде з останнім діалог стримано. Також остання повідомила свою поштову адресу, тому він мав можливість відправити посилку для сина. Однак, позивач за зустрічним позовом має сумніви щодо тверджень [PERSON] стосовно її працевлаштування. 06.02.2023 представником відповідачки за зустрічним позовом - адвокатом Бубліченком М.В. подано заперечення на зустрічний позов у якому загалом зазначено про задоволення зустрічного позову в частині розірвання шлюбу, оскільки така позовна вимога є аналогічною до вимоги за первісним позовом, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 30.03.2023 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Крім того, вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Защук В.В. про відтворення і дослідження у відкритому судовому засіданні звукозаписів телефонних розмов і листування, які відбувались між [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] - Бубліченко М.В. первісний позов підтримав, просив суд задовольнити вимоги про розірвання шлюбу. Сторони не дійшли згоди щодо подальшого спільного життя під час війни. Щодо зустрічного позову [PERSON] , просив суд відмовити у його задоволенні. Пояснив, що з початку війни [PERSON] самоусунувся від виховання сина, за весь час війни надіслав лише дві посилки сину [PERSON] . Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] перетнула кордон з дитиною згідно порядку, який визначений внаслідок введення військового стану. Остання працевлаштована, має стабільний дохід на утримання неповнолітнього сина. Дитина ходить в дитячий садочок. [PERSON] не заперечує факту спілкування [PERSON] з дитиною, однак останній не забезпечує сина матеріально. [PERSON] перерахував кошти їй, однак ці кошти спочатку вона перерахувала такі чоловікові, а вже потім [PERSON] перерахував ці кошти знову [PERSON] .. [PERSON] надсилав дитині на ліки кошти, однак не всю суму. Представник відповідачки за зустрічним позовом - адвокат Бубліченко М.В. вказав, що [PERSON] не подано доказів на підтвердження того, що [PERSON] чинить йому перешкоди у спілкуванні із сином [PERSON] . Син спілкується з батьком за допомогою месенжерів кожного дня. Разом з тим, його довірителька повідомляла адресу її проживання в Польщі, сам же позивач за зустрічним позовом [PERSON] надсилав посилки для дитини. Адвокат Бубліченко М.В. пояснив суду, що [PERSON] як і його представником не подано до суду дані про заощадження останнього, його доходи. Кошти для придбання речей дитині надавали баба та дід - батьки [PERSON] , даних про матеріальний стан батька дитини не мається. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] -адвокат Защук В.В. в судовому засіданні суду пояснила, що з моменту подання зустрічного позову [PERSON] почала по іншому спілкуватись із [PERSON] , зокрема не використовує нецензурної лексики, стала частіше давати спілкуватись дитині - сину [PERSON] з батьком, який утримує сина матеріально, що підтверджується відповідними квитанціями. Також батько сплачує позивачці аліменти, згідно судового наказу. [PERSON] проживає в смт. Золочів Харківської області, працює по найму. Кожного дня телефонує відповідачці за зустрічним позовом для того щоб поспілкуватись з дитиною, однак не завжди вдається поспілкуватись з сином, оскільки [PERSON] зайнята справами. Адвокат Защук В.В. в судовому засіданні також вказала, що її довіритель [PERSON] не має змоги виїхати за кордон, програмою «Шлях» не користується. Посилки надсилати не припинив та буде продовжувати надсилати своєму синові допомогу. Вказує, що у районі де проживає [PERSON] мешкають люди з дітьми, відносно безпечний район і в будинку за місцем проживання останнього мається облаштований погріб для укриття. Вважає, що проживання дитини з батьком є цілком можливим та буде відповідати інтересам дитини. Представник третьої особи Служби у справах дітей, сімей та молоді Золочівської селищної ради подав до суду клопотання про проведення судових засідань у його відсутність. Вказує, про вирішення всіх клопотань, які заявляються сторонами по справі, на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Сторони по справі 26.07.2019 зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Дергачівському та Золочівському районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис 38 (а.с.8 Том1). Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.9, Том1). Судом встановлено, що подружнє життя сторін не склалось. Шлюбні стосунки між подружжям та ведення спільного господарства фактично припинені, відновлювати їх сторони наміру й бажання не мають. Відповідно до положень ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. При цьому, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що прямо вказано в ст. 24 цього Кодексу. Як зазначає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Вказане свідчить, що подальше спільне життя подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам кожного з них, тому, відповідно до ст. 112 СК України, шлюб між сторонами слід розірвати. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] проживає та зареєстрований по [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта (а.с.87-88, Том № 1). Також за цією адресою зареєстрований і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією домової книги (а.с.96-97 т.1) Разом з тим, судом встановлено, що неповнолітній син [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , яка після повномаштабного вторгнення російської федерації, за взаємним рішенням із [PERSON] , переїхала в більш безпечний регіон України, а саме до західної її частини, куди вподальшому повинен був приїхати і сам [PERSON] . 28.03.2022 [PERSON] перетнула державний кордон разом з їх малолітнім сином [PERSON] та знаходиться в Республіці Польща, де працевлаштувалась та орендувала житло. При цьому, згода на перетин державного кордону неповнолітнім [PERSON] , батьком - [PERSON] не надавалась (а.с.48, Том 2). Як вбачається з довідки наданої Центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, [PERSON] , 28.03.2022 перетнув кордон України з відміткою Без ЗБ, тобто без згоди батька (а.с. 36 Том 2). Відповідно до довідки від 07.12.2022 [PERSON] з 01.09.2022 відвідує приватний дитячий садок №1 «Під тополею» в [ADDRESS] (а.с. 189, Том №1). Так, зі змісту даної довідки [PERSON] систематично відвідує дитячий садок, він доглянутий, охайний. Хлопчик щирий веселий і відчуває себе в дитячому садку в повній безпеці. При цьому, зазначено, що мама [PERSON] , [PERSON] , перебуває у постійному контакті з виховательками групи, регулярно цікавиться розвитком і успіхами дитини, ділиться з виховательками всією інформацією про дитину. Мама активно і з цікавістю бере участь у житі групи і дитячого садка - у святах, відкритих заняттях, готує костюми для дитячих свят і заходів. Відповідно до наявних в матеріалах справи документах, відповідачка [PERSON] офіційно працевлаштована в Республіці Польща (працівник магазина) та отримує заробітну плату (а.с.181 зворот, ас.182-188). Відповідачці за зустрічним позовом [PERSON] та малолітньому [PERSON] в Республіці Польща присвоєно код з універсальної електронної системи реєстру населення (а.с.189, зворот, а.с.190-191 Том №1). Як вказує представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - Бубліченко М.В. проживає в орендованій квартирі, має усе необхідне для виховання та розвитку дитини, купує дитині одяг, забезпечує продуктами харчування, що зокрема підтверджується з відповідних фіскальних чеків та їх перекладу на українську мову (а.с.191зворот, а.с.192-193 Том №1). Відповідачці за зустрічним позовом [PERSON] призначено допомогу по догляду за дитиною 500+ злотих на період 01.04.2022 по 31.05.2022 та продовжено виплати на період з 01.06.2023 на дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.224, зворот, Том№ 1). Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого встановленим порядком введено воєнний стан з 05 год.30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. А у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану були внесені зміни в чинне законодавство в частині порядку виїзду дітей за кордон і відповідно до п.2-3 затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріального посвідчення згоди другого із батьків. В Республіці Польщі, також діє законодавство, яке передбачає право на в`їзд та перебування в країні дітей, без нотаріально посвідченої згоди іншого з батьків. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Золочівської селищної ради від 11.05.2023, служба у справах дітей, як орган опіки та піклування при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини покладається на розсуд суду (а.с.58-59 Том № 2). В даному висновку вказано, що 19.04.2023 обстежено умови проживання [PERSON] , який зареєстрований та проживає по [ADDRESS] . За результатами такого обстеження встановлено, що батько дитини проживає у будинку разом з батьками. Умови проживання задовільні, будинок має сучасний ремонт, оснащений газо-, водопостачанням та водовідведенням. Будинок забезпечений необхідними сучасними меблями та речами. Згідно довідки-характеристики зарекомендував себе як зразковий громадянин, що підтримує добрі стосунки як у родині так і в спілкуванні з сусідами. [PERSON] не має шкідливих звичок, відповідальний та працьовитий. В судовому засіданні, в режимі відеоконференції, свідок [PERSON] суду пояснила, що вона являється сестрою [PERSON] .. Так на початку війни на протязі місяці вона зі своєю сім`єю проживали разом з батьками у їхньому домогосподарстві, розташованому по [ADDRESS] . Так свідок [PERSON] пояснила, що її брат - [PERSON] дуже любить сина [PERSON] . Старанно брав участь у його вихованні, забезпечував сім`ю. [PERSON] більше займався вихованням сином та більше переживав за нього, завжди піклувався, щоб він був нагодований та одягнений. [PERSON] також піклувалась сином, однак більшість часу вона займалась власними справами. В сім`ї брата - [PERSON] були сварки і була присутня нецензурна лексика, однак свідок не бачила щоб [PERSON] бив свою дружину [PERSON] . На початку війни її брат [PERSON] та його дружина [PERSON] разом вирішилипоїхати на Західну України, оскільки там безпечніше буде для дитини. 24.03.2022 [PERSON] виїхала із сином [PERSON] , а 28.03.2022 вона зізналась [PERSON] що вона знаходиться з дитиною у Польщі. [PERSON] був дуже засмученим виїздом сина за кордон, однак з дружиною спілкувався спочатку нормально, а в подальшому почали сваритись. Також вказала, щобабуся [PERSON] - [PERSON] хотіла поспілкуватись з онуком, однак [PERSON] вимикала телефон. Допитана в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, свідок [PERSON] , яка являється матір`ю позивача за зустрічним позовом, вказала, що її син [PERSON] та [PERSON] після одруження спочатку проживали у матері [PERSON] . Потім почали проживати в орендованій квартирі, спочатку подружжя жили мирно, а потім почались непорозуміння. Син з невісткою часто привозили їй онука, а вони їм купували продукти та добре допомагали. Свідок [PERSON] вказала, що син більше переймався за дитину, аніж невістка [PERSON] , яка висловлювалась на адресу сина нецензурною лайкою. Як [PERSON] виповнився рік, невістка пішла працювати бухгалтером, а дитину часто привозили нам, 2-4 дні в тиждень був у них. 23.03.2022 [PERSON] почала збирати речі і повідомила, що потрібно виїжджати. Після того, як [PERSON] виїхала з онуком [PERSON] за кордон, дуже рідко давала можливість поспілкуватись із сином та їй з онуком відповідно, вона вимикала камеру і блокувала телефон. Також вказала, що після виїзду сина, [PERSON] дуже переймається за сина, та іноді плаче як його згадує. [PERSON] пересилав [PERSON] кошти на утримання сина [PERSON] , надсилав посилки, при цьому погасив кредит, який взяла [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] не давала своєї адреси у Польщі, тому вони були вимушені звернутись до працівників поліції. Допитана в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, свідок [PERSON] , яка є тіткою [PERSON] суду пояснила, що сім`я [PERSON] після одруження деякий час, після народження дитини проживала у її матері. [PERSON] купив дитині ліжко, коляску, одяг, також проводив весь свій вільний час із новонародженим сином. Після початку війни, [PERSON] проживали у будинку батьків [PERSON] , а через деякий час, останній їй телефонував і говорив, що має намір вивезти сім`ю у безпечне місце - на Західну Україну , таке рішення було їх спільним. [PERSON] не знав, що [PERSON] хоче виїхати до Польщі . Після переїзду останньої з сином [PERSON] до Польщі , [PERSON] був дуже пригнічений, однак вони між собою спочатку спілкувались добре, а потім [PERSON] почав казати, що [PERSON] не дає спілкуватись із сином. Судом встановлено, що за місцем проживання батька створені належні умови проживання для дитини, проте відсутні докази на підтвердження доходу [PERSON] . Обмежень за станом здоров`я для проживання батька разом з дитиною не встановлено. Також встановлено, що [PERSON] разом із сином проживає в Республіці Польща, працевлаштована, дитина відвідує дитячий садок, мати отримує допомогу на сина від вказаної держави. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що визначальне значення при вирішенні даного спору щодо місця проживання дитини мають інтереси самої дитини. Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство й батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України (згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України). Також регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 7, ч.8 ст. 7 Сімейного кодексу України). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі частинами 1, 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хант проти України" № 31111/04 від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мамчур проти України" № 10383/09 від 16 липня 2015 року). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Отже, при розгляді даної справи суд надає першочергове значення найкращим інтересам дитини. Суд враховує, що в умовах воєнного стану, який діє на території України з 24.02.2022 по даний час, слід враховувати пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дитини, невід`ємність і пріоритет права дитини на перебування її в безпечному середовищі. Також судом враховується той фактор, що батько дитини проживає на території Богодухівського району Харківської області а саме в смт. Золочів Золочівської територіальної громади, яка внесена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (збройних) дій. Доводи відповідача про те, що мати дитини не взмозі забезпечити матеріально малолітнього сина, а сама дитина належним чином недоглянута, є припущеннями, доказів [PERSON] на підтвердження таких фактів не надано. Разом з тим [PERSON] не доведено, що проживання дитини з батьком буде безпечним з точки зору збереження життя дитини та забезпечення стабільного психо-емоційного стану, зважаючи на воєнний стан на території України та наближення Золочівської територіальної громади до кордону з росією. З урахуванням викладеного, беручи до уваги фактичні обставини справи, ставлення обох батьків до дитини, необхідність забезпечення розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком, що буде відповідати принципу «найкращих інтересів дитини». Разом з тим, суд зазначає, що проживання дитини з одним із батьків, ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, спілкуванню з нею, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин, які впливають на вирішення спору про місце проживання дитини, другий з батьків не обмежений повторно ставити таке питання. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення - ч.1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, суд вважає необгрунтованим твердження представника позивача за зустрічним позовом - адвоката Защук В.В. про неналежність доказів поданих представником Бубліченком М.В. , а саме квитанцій з магазину, інформації з дошкільного закладу, який відвідує дитина, трудові договори, оскільки переклад таких документів з польської мови не має нотаріального посвідчення, а тому є сумнів щодо надання [PERSON] для перекладу оригіналів документів. Так, згідно з ч. 1, 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Частиною першою статті 9 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою у порядку статті 79 Закону України "Про нотаріат". Відповідно до ст. 79 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус засвідчує вірність перекладу документа з однієї мови на іншу, якщо він знає відповідні мови. Якщо нотаріус не знає відповідних мов, переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус. Аналогічні положення викладені у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012. Порядок консульської легалізації встановлюється Міністерством закордонних справ України та Інструкцією про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженою Наказом Міністерства закордонних справ України від 04.06.2002 року № 113, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 26.06.2002 року за № 535/6823. Відповідно до ст.54 Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України 02.04.1994 року №127/94 із змінами та доповненнями, Консул легалізує документи і акти, складені за участю властей консульського округу, або такі, що виходять від цих властей. Органи України приймають такі документи і акти на розгляд лише при наявності консульської легалізації, якщо інше не передбачено законодавством України або міжнародним договором, учасниками якого є Україна і держава перебування. Консульська легалізація полягає в установленні і засвідченні справжності підпису, повноважень посадової особи, яка підписала документ чи акт або засвідчила попередній підпис на них, справжності відбитка штампа, печатки, зразки яких отримано консулом офіційним шляхом від компетентних органів держави перебування. Відповідно до ст. 100 Закону України «Про нотаріат» документи, які складено за кордоном з участю іноземних органів влади або які від них виходять, приймаються нотаріусами за умови їх легалізації органами Міністерства закордонних справ України. Без легалізації такі документи приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. Відповідно до ст. 1 Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка набула чинності 22.12.2003 року, конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Отже, враховуючи те, що як докази по справі подано представником відповідачки за зустрічним позовом - адвокатом Бубліченко М.В. копії квитанцій з магазину, інформації з дошкільного закладу, який відвідує дитина, трудові договори, переклад яких здійснено в «бюро перекладів Адмірал» з польської мови на українську ,без нотаріального посвідчення, такі документи не є юридичними, вони видані державними та приватними установами, тому жодного сумніву щодо їх достовірного перекладу у суду не виникає. Представником відповідача дійсність перекладу не спростована. Крім того слід наголосити на тому, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду - ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Так, представник позивача за зустрічним позовом вказує, що служба у справах дітей Золочівської селищної ради звернулась до Генерального консульства із запитом про отримання інформації відносно малолітньої дитини - [PERSON] , однак до цього часу відповідь на такий подана не була, тому вважає, що розгляд справи за відсутності вказаної відповіді неможливий (а.с. 214 том 1). Однак, суд зауважує, що ініціатором цього запиту був саме позивач за зустрічним позовом - [PERSON] , запит до консульства датований 07.12.2022, на протязі 8 місяців, представник позивача не цікавилась отриманням відповіді на вказаний запит, жодних клопотань адвокат Защук В.В. не ставила перед судом про витребування такої відповіді чи іншої інформації з цієї установи. Питання про витребування відповіді на вказаний запит представником порушено після дослідження письмових доказів судом, проте строк визначений ЦПК України для витребування доказів закінчився, клопотань про їх поновлення суду не надано. Також представником не надано даних про самостійне звернення до служби у справах дітей Золочівської селищної ради щодо отримання відповіді. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб - ч. 2 ст. 13 ЦПК України. При цьому, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею свої процесуальних дій - ч. 4 ст. 12 ЦПК України. Щодо зустрічних позовних [PERSON] щодо усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд зазначає наступне. Так, позивач [PERSON] просить суд зобов`язати не чинити перешкод йому у вихованні, спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . Згідно з положеннями статей 157, 159 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього кодексу. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Статтею 158 СК України передбачено порядок вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, за її змістом орган опіки та піклування за заявою матері, батька дитини визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суд враховує принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. Разом з тим в даному випадку позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не визначено (не конкретизовано) самого способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] , який проживає разом з матір`ю. Європейський суд з прав людини наголосив, що при визначених найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. В судовому засіданні стороною позивача за зустрічним позовом [PERSON] не представлено, а судом не здобуто доказів того, що [PERSON] чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною - малолітнім сином [PERSON] . Представником позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокатом Защук В.В. у відповіді на відзив від 31.01.2023 вказувала, що [PERSON] дає спілкуватись з дитиною за допомогою телефону. Крім цього, позивачем за зустрічним позовом так і його представником не представлено доказів, щодо звернення в орган опіки та піклування з приводу отримання висновку про визначення його участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , відсутність такого висновку саме по собі позбавляє можливості зобов`язати відповідача у справі не чинити перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною, яка крім того має малолітній вік, та проживає в іншій країні. З урахуванням вищевикладеного, на підставі зібраних доказів, приймаючи до уваги те, що стороною позивача зустрічного позову не представлено доказів, що [PERSON] чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, не знайшли підтвердження при розгляді справи, а отже не встановлено порушень прав, які б підлягали захисту. Стосовно понесених витрат сторонами по справі, суд зазначає наступне. У відповідності до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Так судом задоволено первісний позов [PERSON] про розірвання шлюбу та задоволено зустрічну позовну вимогу [PERSON] про розірвання шлюбу. З урахуванням викладеного, та враховуючи покладення обов`язку щодо відшкодування судових витрат на обидві сторони, суд дійшов висновку про звільнення позивача за первісним позовом [PERSON] та позивача за зустрічним позовом [PERSON] від обов`язку сплачувати одна одній частину судових витрат в частині сплати судового збору за позовні вимоги про розірвання шлюбу. Враховуючи, що в іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено, відсутні підстави для відшкодування витрат [PERSON] .

Outcome: approved