Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

[PERSON] , інтереси якої представляє [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщення, а саме будинком за адресою: [ADDRESS] та зняття її із реєстрації. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що вона є власником вищевказаного будинку, однак в будинку зареєстрована також [PERSON] яка в ньому не проживає з 2018 року. Таким чином, реєстрація відповідача в будинку створює незручності, порушує право позивача, як власника, на вільне користування та розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 07.07.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, визначено у такій строк та черговість подання заяв по суті справи. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач у судове засідання з розгляду даної справи не з`явилася, хоча про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила та не скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8\~ст.\~178\~ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 09.06.2023 року № 335096942 (а.с. 5). Також встановлено, що згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Центром надання адміністративних послуг Мукачівської міської ради від 15.06.2023 року, у будинку зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с.7). Відповідно до акту від 30.06.2023 року, [PERSON] , [INFO] , не проживає за вищевказаною адресою з 2018 року по теперішній час. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317, ч. 1 ст. 318 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Також і в ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Разом з тим, будинок не перебуває у власності відповідача, вона не є членом сім`ї власника будинку, а факт того, що відповідач зареєстрований у будинку, не є свідченням наявності у нього права користування спірним об`єктом нерухомості. Як встановлено, позивач є власником будинку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 ЦК України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб. Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком підлягають задоволенню. При вирішенні вимоги щодо зобов`язання виконавчого органу зняти відповідача з реєстраційного обліку, суд виходить з наступного. Відповідно до пп.2 п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ №265 від 07.02.2022, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Також суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлено у постанові від 27.07.2023 у справі №201/290/16-ц, згідно якої при визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідок є знаття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Отже, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не існує необхідності це й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації. Враховуючи те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття особи з реєстрації, у задоволенні вимоги про зняття відповідача з реєстрації за судовим рішенням слід відмовити. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: partial