Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

До Добровеличківського районного суду Кіровоградської області звернулася [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області, Фонду соціального страхування України про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення та виплату середнього заробітку, в якому зазначила, що вона 15.06.1995 була прийнята на посаду головного спеціаліста виконавчої дирекції Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального страхування України, з 03.02.2021 виконуюча обов`язки начальника Добровеличківського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області. На підставі наказу голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Кіровоградській області про звільнення від 03.04.2023 [PERSON] звільнено 18.04.2023 у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Звільнення усіх працівників у зв`язку із скороченням усієї чисельності та його штату обмежило її права, передбачені п.3 абзацу 2 ст. 42 КЗпП України, так як вона має більше 25 років стажу роботи у Фонді соціального страхування України (його територіальному підрозділі). Оскільки, ні Пенсійним фондом України, ні його територіальними підрозділами, як правонаступниками, що визначені законом, не вчинено ніяких дій по продовженню дії її трудового договору, як того передбачає законодавство, [PERSON] вважає, що її звільнили неправомірно, що спонукало звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилася надала до суду заяву про слухання справи за її відсутності позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області в судове засідання не з`явилися, свої доводи сторона відповідача виклала у відзиві відповідно до якого зазначають, що позивачем у справі визначено головне управління при цьому позивач просить визнати дії головного управління незаконними щодо звільнення. При цьому головне управління не вчиняло жодних дій щодо звільнення позивачки, адже вона не перебувала на публічній службі в головному управлінні. Також головне управління є суб`єктом владних повноважень і не може відповідачем у цій справі так як спори із управлінням є публічно-правовим спорами і відносяться до адміністративної юрисдикції. В зв`язку з чим просили закрити провадження відносно відповідача головного управління. Щодо рішення про припинення Фонду соціального страхування України (далі - ФСС України), наявності законних підстав для заходів пов`язаних з реорганізацією ФСС України зазначили, що Пунктом 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1105(в редакції Закону № 2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої· дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Таким чином,\~законодавцем в\~особі Верховної\~Ради України\~прийнято рішення\~про припинення\~ФСС України,\~а тому,\~як наслідок,\~виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації ФСС України. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 "Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" (далі - Постанова № 1442), зокрема: утворено комісію з реорганізації ФСС України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФСС України (далі -управління ВД ФСС України); установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь ВД ФСС України на період до завершення їх реорганізації; зобов`язано голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації-управлінь\~ВД ФСС\~України здійснити\~заходи з\~припинення Фонду\~та управлінь\~ВД ФСС\~України у\~чотиримісячний строк\~з дня\~набрання чинності\~Законом № 2620.\~Отже рішення про припинення Фонду соціального страхування України не скасовувалося та є чинним. Щодо правомірності видання наказу Фонду соціального страхування України від 16.01.2023 № 9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" ( далі - наказу 16.01.2023 № 9-ОД) головне управління пенсійного фонду зазначає, що спірний наказ\~було видано\~16.01.2023,\~тобто після\~набрання \-чинності\~Законом № 2620\~та втрати\~чинності вказаної\~позивачем норми.\~В таких\~умовах після\~01.01.2023\~правління ФСС\~України не\~мало законних\~підстав реалізації\~повноважень,\~передбачених пунктом\~8\~частини першої\~статті 7\~Закон №1105\~у редакції,\~що діяла\~до 01.01.2023.\~Постановою № 1442 установлено, що до голови комісії реорганізації Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду на період до завершення їх реорганізації. Зазначене повністю відповідає частині четвертій статті 105 Цивільного кодексу України. Ураховуючи зазначене, наказ від 16.01.2023\~№ 9-ОД видано головою комісії реорганізації Фонду в межах своїх повноважень. Посилання Позивача на те, що йому не запропоновано вакантні посади, які були наявні у період з 20.01.2023 по 18.04.2023 в головному управління є необґрунтованими, оскільки всі посади управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Кіровоградській області підлягали скороченню, в тому числі і посада Позивача. Дії вчинені на виконання вимог Закону № 1105 та Постанови № 1442, не породжували для Позивача правових наслідків, оскільки правовідносини щодо звільнення між роботодавцем і працівником, зокрема у разі реорганізації підприємства, виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, зокрема, можливого звільнення. Вимоги Позивача про визнання незаконним та скасування наказу ВД ФСС України від 16.01.2023 №9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" не ґрунтуються на законодавстві. Щодо можливості переведення до Пенсійного фонду України, або його територіальних органів працівників ФСС України. Основний штат\~працівників апарату\~Пенсійного фонду\~України та\~йо територіальних\~органів складають\~посади державної\~служби,\~умови призначення\~(переведення,\~звільнення)\~на які\~визначаються Законом\~України від\~10.12.2015\~№ 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон №889). Згідно з додатком 2 до постанови правління ФСС України від 18. 11 .2021 № 35 "Про внесення змін до структури органів Фонду соціального страхування України та граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України" гранична чисельність працівників ФСС України становила 4829 осіб. Посади працівників ФСС України, на відміну від посад працівників Пенсійного фонду, не належать до посад державної служби. На зазначених працівників поширюється законодавство про працю. Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях. Посади в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області не віднесено до посад державної служби. Позивачка не мала статусу державного службовця на момент його звільнення (18.04.2023). За таких умов, переведення працівників ФСС України на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях суперечить Закону №889. Аналогічна позиція викладена в листі Міністерства економіки України від 13.01.2023 №4706-05/1622-03. В силу положень пунктів 1 і 2 частини першої статті 41 Закону №889 без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в\~державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівник державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби. Головне управління\~направляли управлінню\~виконавчої дирекції\~Фонду соціального\~страхування України\~у Кіровоградській\~області листи\~про перелік\~вакантних посад\~в головному\~управлінні з\~метою добору\~кадрів:\~20.01.2023\~№ 1100-0801-5/3325, 10.02.2023 №1100-0901-5/6534, 30.03.2023 №1100-0801-5/15060, 14.04.2023 №1100-0801-5/18267. Громадяни, які виявили бажання прийняти участь у доборі персоналу на зайняття посад державної служби категорій "Б" та "В", мали можливість надіслати до головного управління резюме до 10.04.2023. Позивач не подавала до головного управління резюме або заяв, які б свідчили про її волевиявлення працювати в головному управлінні. В зв`язку з чим правові підстави для переведення позивача з посади, яка не віднесена до державної служби на посаді державного службовця відсутні. З огляду на зазначене відповідач просив закрити провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача та в іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовити. Представник Управління\~виконавчої дирекції\~Фонду соціального\~страхування України\~у Кіровоградській\~області,\~в судове\~засідання не\~з`явився,\~просили розглядати\~справу за\~їх відсутності.\~Свої доводи\~сторона відповідача\~виклала у\~відзиві відповідно\~до якого\~зазначають,\~що з зв`язку\~з прийняттям\~Верховною Радою\~України рішення\~про припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонд: з 01.01.2023 виникли законні підстави для проведення заходів з реорганізації Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду, в тому числі Управління. Відповідно до наказу голови комісії з реорганізації Фонду від 16.01.2023 № 9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" з 18.04.2023 року скорочено увесь штат та вся чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві. Зазначений вище наказ було видано головою комісії з реорганізації Фонду 16.01.2023, - після набрання чинності Законом №2620 та, відповідно, втратою чинності норми передбаченої пунктом 8 частини першої статті 7 Закону №1105, у редакції, що діяла до 01.01.2023, згідно з якою визначення граничної чисельності працівників Фонду було віднесено до повноважень\~правління Фонду.\~Зазначений вище наказ голови комісії з peopгaнізації Фонду (від 16.01.2023 №9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" видано головою комісії з реорганізації Фонду в межах повноважень. Відповідно до наказу голови комісії з реорганізації Фонду від 16.01.2023 №9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" з 18.04.2023 скорочено увесь штат та вся чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України областях та м. Києва. На підставі наказу голови комісії з peopгaнізації Управління від 16.01.2023 №6-ОД "Про попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області про наступне їх вивільнення" розпочато процедуру попередження працівників управління про наступне звільнення, на підставі пункту І частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Попередження про наступне звільнення позивач отримав 20.01.2023. Зважаючи на те, що відповідно до наказу голови комісії з реорганізації Фонду від 16.01.2023 № 9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" з 18.04.2023 скорочено увесь штат та всю чисельність працівників, визначених штатним розписом Управління, інша робота в Управлінні Позивачу не пропонувалася. Згідно з частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з \~ \~ \~ \~ підстав зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті допускається якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Водночас, згідно з приписами пункту 12 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІV, на працівників Пенсійного фонду та його територіальних органів, які здійснюють повноваження безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015\~№ 889 - VІІІ(далі - Закон №889) , відповідно до статті 21 якого, вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Переведення працівників управлінь виконавчої дирекції до Пенсійного фонду України, як органу державної влади, в рамках реорганізації Фонду соціального страхування України, не є можливим. Також з ініціативи працівника (заява) жодних заяв власника або уповноваженого ним органу підприємства, зацікавленого в переведе Позивача (лист-запит) до Управління не надходили. Відповідно до частини другої статті 5 Закону №2136 у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Позивач до складу виборних профспілкових органів Управління не обиралася. Згідно з частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. У зв`язку з цим, після закінчення строку попередження про наступне звільнення, відповідно до наказу Управління від 03.04.2023 № 70-к, [PERSON] було звільнено 18.04.2023 із займаної посади, на підставі п. 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (стаття 44 Кодексу законів про працю України). Отже відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Також позивачка подала до суду відповідь на відзив відповідно до якого зазначає, що згідно з наказом голови комісії з реорганізації Фонду №9-ОД від 16.01.2023 року «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» скорочується увесь штат та уся чисельність працівників, визначених штатними розписами Фонду. Увесь штат працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області скорочується на підставі наказу голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області від 16.01.2023 року №7-ОД. Ці накази не містять положень щодо продовження дії трудових договорів працівників, а відтак суперечить ч.6 статті 36 КЗпП України та абзацу 5 п.7 Постанови КМУ № 1442, де вказано, що голова комісії з реорганізації Фонду та голови комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду повинні забезпечити, в тому числі: дотримання трудового законодавства щодо гарантій прав працівників Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду. Звільнення усіх працівників у зв`язку із скороченням усієї чисельності та усього штату обмежило права позивачки, передбачені п.3 абзацу 2 статті 42 КЗпП України, так вона має більше 25 років стажу роботи у Фонді соціального страхування України (його територіальному підрозділі). Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Тобто, важливою умовою при звільненні працівника на підставі п.1 статті 40 КЗпП України є неможливість перевести його, за його згодою, на іншу роботу. Ні Пенсійним фондом України, ні його територіальними підрозділами, як правонаступниками, що визначені Законом, не вчинено ніяких дій щодо продовження дії її трудового договору, як того передбачає законодавство. Отже позивачка просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 23.05.2023 відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами законодавства, та які надають можливість прийти до такого висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ч.1 ст. 3 КЗпП України). Відповідно до наданої копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] перебувала на посаді виконуючої обов`язки начальника Добровеличківського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області за строковим трудовим договором строком на 2 місяці та наказом від 03.06.2021 №92-К продовжено дію строку строкового трудового договору. Відповідно до Наказу голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області № 7-ОД від 16.01.2023 «Про скорочення чисельності штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Кіровоградській області" ухвалено про повідомлення уповноважених працівників трудового колективу про скорочення чисельності та штату працівників та масове вивільнення працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області, попередження про скорочення штату працівників та про наступне їх звільнення. Відповідно до Наказу голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області від 03.04.2023 №70-К позивачку звільнено із займаної посади 03.04.2023 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою винесення даного наказу, є Наказ № 7-ОД від 16.01.2023 «Про скорочення чисельності штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Кіровоградській області", попередження про наступне звільнення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 28.03.2023 №403-09-1. Позивач однією з позовних вимог просить визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення від 03.04.2023 №70-К. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Верховною Радою України прийнято Закон України від 21.09.2022 №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон №2620), яким Закон України від 23.09.1999 №1105 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» викладено у новій редакції (надалі - Закон №1105). Указаний нормативний акт набрав чинності з 01.01.2023. Розділом VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1105 (в редакції Закону №2620) передбачено припинення Фонду соціального страхування України (надалі - Фонд) та управлінь виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступником Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. На виконання Закону №1105 (в редакції Закону №2620) Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 27.12.2022 №1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», якою передбачено припинити з 01 січня 2023 року, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області. Дослідженням наказу про звільнення позивача установлено, що підставою звільнення є Наказ № 7-ОД від 16.01.2023 «Про скорочення чисельності штату працівників відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Кіровоградській області» та попередження про наступне звільнення від 20.01.2023. Однак, відповідно до попередження від 20.01.2023 вбачається, що позивача попередили про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням штату, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності роботодавець може розірвати, зокрема, у разі "змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників". Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Як зазначалося вище, 01.01.2023 набув чинності Закон України № 2620-IX «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якого передбачається припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Частиною 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції Закону №2620-ІХ) передбачено, що Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Що може вважатися підставою звільнення позивача стала реорганізація управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 36 КЗпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Під час звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації праці, у т.ч. скороченням штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Отже, власник або уповноважений ним орган є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Отже, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 1 (змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. В матеріалах справи відсутні докази того, що з моменту вручення 20.01.2023 попередження про скорочення штату та до моменту звільнення, позивачу було запропоновано наявні вакансії. Існування переліку вакантних посад, які надав відповідач станом на 09.02.2023, 30.03.2023, 14.04.2023, державної служби Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, не містять відомостей щодо подальшого доведення його змісту працівникам Добровеличківського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Кіровоградській області. Окрім цього, відповідно до Переліку вакантних посад у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Кіровоградській області були наявні вакантні посади, які могли б бути запропоновані безпосередньо позивачці. Отже, позивачку не було працевлаштовано та не запропоновано іншої рівнозначної посади або іншого місця роботи. У відповідності до абз. 2 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Таким чином, суд установив обґрунтованість першої вимоги позивачки про визнання незаконним та скасування наказу відповідача щодо звільнення позивача, яка підлягає до задоволення. Варто зауважити, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду. Щодо поновлення позивача на посаді варто зауважити, що відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України однією з умов звільнення працівника є неможливість перевести його за його згодою, на іншу роботу, що передбачене частиною другою указаної статті та іншою умовою при скороченні штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, тобто запропонувати працівнику іншу роботу. З наведеного очевидним є висновок про те, що можливість поновлення незаконно звільненого працівника до проведення реорганізації, напряму пов`язана з збереженням його посади у новоутвореному внаслідок реорганізації підприємстві. Судом установлено,\~що реорганізація\~(припинення)\~Управління відбулася\~шляхом приєднання\~до Головного\~управління Пенсійного\~фонду України\~в Кіровоградській області, до якого перейшли всі права й обов`язки припиненої установи, голова комісії з реорганізації Управління повинна була запропонувати позивачу рівнозначну посаду або іншу роботу в установі - правонаступника. З наведеного необхідно зробити висновок, що відповідачем у порушення вимоги частини другої статті 40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України [PERSON] не запропоновано наявні у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Кіровоградській області вакантні посади, які вона могла б обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Отже роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Отже, суд доходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, її вимоги про поновлення на роботі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У своєму відзиві відповідачі посилається, як на одну з підстав неможливості переведення позивача до Головного управління, на те, що посади працівників ФСС України, на відміну від посад працівників Пенсійного фонду, не належать до посад державної служби та відповідно до встановленого порядку не вступили на державну службу. Суд вважає дане необґрунтованим з огляду на наступне. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 , затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (далі Указ) в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану продовжувався. Відповідно до Указу № 451 строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05:30 18.08.2023 строком на 90 діб, тобто до 15 листопада 2023 року. Цей Закон набуває чинності з дня його опублікування. Також 15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності з 24 березня 2022 року (далі Закон №2136). Відповідно до ст. 1 Закону №2136 цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Згідно з ч. 5 ст. 10 указаного Закону у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад, що передбачає спрощену процедуру вступу на державну службу. Варто також зазначити, що відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області у відзиві визнається та підтверджується листами пенсійного фонду від 20.01.2023 №1100-0801-5/3325 (а.с.89), від 10.02.2023 №1100-0801-5/6534 (а.с.90), від 30.03.2023 №1100-0801-5/15060 (а.с.91), від 14.04.2023 №1100-0801-5/18267 (а.с.92) що вони направляли голові комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області інформацію щодо добору на зайняття вакантних та тимчасово вакантних посад в Головному управлінні. Однак, відомості щодо ознайомлення позивача з цими листами відсутні. Судом не встановлено жодних заборон для переведення позивача, як працівника, без проведення конкурсу у випадку реорганізації юридичної особи (працівники якої не є державними службовцями) на посаду державної служби до органу, приєднання якого здійснюється внаслідок реорганізації. Отже, суд погоджується з посиланням позивача не те, що роботодавець мав запропонувати позивачу рівнозначну посаду або іншу роботу в установі - правонаступника, чого зроблено не було. Крім того суд вважає, що не підлягає задоволенню клопотання про закриття провадження відносно відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в даному випадку має місце спір, який виник між позивачем, як фізичною особою, та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, який є публічно-правовим та його розгляд відноситься до юрисдикції адміністративного суду. Суд зазначає, що згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до вимогст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Пунктом 1 ч.1 ст.19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. За визначенням понять у ст. 4 КАС України: - адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; - публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; - публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;. Таким чином, згідно із положеннями ст.4 КАС України, справою адміністративної юрисдикції, яку може бути передано на вирішення адміністративного суду, є спір, що виник між суб`єктами суспільних відносин стосовно їх прав і обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта, а цей суб`єкт, відповідно, зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Необхідною та єдиною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватися суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір. У випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом. Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Разом з цим, до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та інше. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2019 у справі № 822/160/16 зазначала, що помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, адже визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, у яких виник спір. Згідно правової позиції Верховного Суду публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Частиною другою ст.1 ЗУ «Про державну службу» визначено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. В силу вимог пунктів 14, 15 ч.3 ст.3 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону не поширюється на працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування та працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами. Як слідує з матеріалів справи, позивачка звільнена з посади виконуючої обов`язки начальника Добровеличківського відділу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області. Стаття 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, що діяла до 01.01.2023) визначала наступне: - Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. - Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням. - Фонд, якщо інше не передбачено законами України, не може займатися іншою діяльністю, крім тієї, для якої його створено, та використовувати свої кошти на цілі, не пов`язані з цією діяльністю. - кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням. Звільнення позивачки з посади регламентовано виключно положеннями КЗпП України й спірні правовідносини не пов`язані із проходженням нею публічної служби, а випливають із трудових відносин, що виключає розгляд справи у порядку адміністративного судочинства. Посада позивача не відноситься до посад ні державної, ні публічної служби, оскільки призначення на посаду не передбачає проведення конкурсу в порядку визначеному Законом України «Про державну службу». Тому даний спір стосується права позивача на працю та за своєю суттю і змістом є трудовим спором. Крім того за даними витягу з ЄДРПОУ, управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області (код ЄДРПОУ 41316824) в стані припинення на підставі рішення щодо реорганізації. Правонаступником юридичної особи є Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (код ЄДРПОУ 20632802). Відповідно до абз. 1 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Статтею 110 ЦК України визначено, що ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов`язків до інших осіб. У такому випадку Законом передбачено можливість 100-відсоткового скорочення і штату і чисельності працівників та їх звільнення у зв`язку з повною ліквідацією підприємства, оскільки збереження їх місця роботи стає неможливим. Іншою формою припинення юридичної особи є передача всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення, тобто реорганізації (ст.ст. 104-109 ЦК України). У такому випадку посади підприємства яке припиняється, зберігаються на підприємстві - правонаступнику. При цьому, слід враховувати, що і у такому випадку можливе проведення скорочення штату працівників, однак не 100-відсоткове, оскільки на підприємстві - правонаступнику повинні існувати вакансії для продовження здійснення ним своєї діяльності. Отже, приєднання це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального (а не ліквідаційного) акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру. Встановлена законодавством можливість припинення юридичної особи шляхом її приєднання до іншої юридичної особи, тобто по суті одночасне створення іншої більш великої установи, яка буде виконувати повноваження особи, що припиняється, не виключає, а навпаки покладає на роботодавця зобов`язання по працевлаштуванню працівників юридичної особи, яка припиняє свою діяльність. Тобто, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому, до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу). З огляду на викладене, підстав для закриття провадження у справі немає, а клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області задоволенню не підлягає. Що стосується вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушеним прогулом за висновками Верховного Суду про застосування 235 КЗпП, що викладені 26 серпня 2020 року у справі № 501/2316/15-ц згідно постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-37956св18, визнається період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.95 (далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Позивачка [PERSON] звільнена з роботи без законних підстав. Заробітна плата позивачки у лютому-березні 2023 року, що передували звільненню, становила 23040 грн та 30720 грн відповідно, що підтверджується копією довідки про доходи від 31.05.2023 № 383 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області. Також у указаній довідці зазначається розмір середньоденної заробітної плати позивача 1250, 23 гривень. Представник позивача просить у позовних вимогах стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по день винесення рішення суду та з моменту звільнення позивача. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 03.04.2023 по 31.08.2023 (день винесення рішення суду) включно дорівнює 136 275, 07 грн, з розрахунку: 109 робочий день * 1250, 23 гривень. Враховуючи, що на даний час Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області закриті рахунки в органах Казначейства, а тому середній заробіток підлягає стягненню з правонаступника Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області. Враховуючи, що комісія з реорганізації Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області діє, а тому є можливість виконати рішення суду щодо поновлення позивачки на виконання вимог ч.1 ст.236 КзПП України, а саме на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, за висновками Верховного Суду у постанові Великої Палати від 08 грудня 2021 року, викладеними у справі № 9901/407/19, слідуючи усталеній судовій практиці, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цими висновками підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню з цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу(за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.04.2023 по 31.08.2023 в сумі 136 275, 07 грн з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків і зборів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору на користь держави 2436,35 грн за дві позовні вимоги, одна з яких майнового характеру.

Outcome: approved