Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

ТОВ «Страхова група «Оберіг» у лютому 2023 року звернулось до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним з моменту його укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (полісу АР/2997043) щодо забезпеченого транспортного засу «Фіат Добло», д.н.з. [NUMBER] (vin-code [NUMBER] ). Позов мотивований тим, що між ТОВ «Страхова група «Оберіг» та [PERSON] 03.06.2022 року було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зі строком дії з 11.06.2022 р. по 10.06.23 року (поліс АР/2997043), відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб «Фіат Добло», д.н.з. [NUMBER] (vin-code [NUMBER] ). Й під час укладання вказаного договору [PERSON] надав інформацію про те, що транспортний засіб «Фіат Добло», д.н.з. [NUMBER] , не підлягає технічному контролю (ОТК), та відноситься до типу транспортного засобу В1, тобто легковий автомобіль. А тому на підставі наданої відповідачем інформації про ТЗ, був укладений вказаний договір, у розділі «Особливі умови використання забезпеченого ТЗ» зазначено, що ТЗ не підлягає обов`язковому технічному контролю (ОТК). 29.09.2022 року за участі забезпеченого транспортного засобу «Фіат Добло», д.н.з. [NUMBER] , сталася ДТП, й після якої, повідомивши про ДТП, відповідач надав позивачу копію свідоцтва про реєстрацію забезпеченого транспортного засобу, відповідно до якого вказаний засіб є спеціальним вартажним фургоном маловантажним. З метою розслідування страхового випадку, позивач звернувся до сервісного центру МВС України із запитом про проходження ОТК забезпеченим ТЗ. Відповідно до листа Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в м. Києва, транспортний засіб «Фіат Добло», д.н.з. [NUMBER] , (vin-code [NUMBER] ) за типом ТЗ - вантажний, вантажність - до 3,5 тонн, пілягає проходженню ОТК із періодичністю кожні два роки. Цим листом також повідомлено, що такий ТЗ не проходив ОТК та станом на 29.09.2022 року не мав діючого протоколу ОТК. Відповідач, знаючи про необхідність проходження ОТК забезпеченим транспортним засобом та про відсутність протоколу проходження ОТК щодо зазначеного ТЗ, не повідомив про це позивача, тобто діючи умисно, ввів позивача в оману. Вважає, що за своїми технічними характеристиками забезпечений транспортний засіб відноситься до вантажних автомобілів, а відповідач під час укладення договору страхування надав неправдиві відомості щодо відсутності у нього обов`язку проходження ОТК, у зв`язку з чим поліс було укладено з порушенням вимог Закону №1961-IV, тому такий договір має бути визнаний недійсним з моменту його укладення. В судове засідання позивач повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог, просив їх задовольнити, посилаючись на недійсність правочину, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду). Відповідачем поданий відзив на позов, доводи якого зводяться до такого. Вважає, що під час укладення договору страхування ним надано позивачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Фіат Добло», д.н.з. [NUMBER] (vin-code [NUMBER] ), відповідно до якого містилась вся інформація про такий ТЗ, а тому він очевидно не міг приховувати те, що ТЗ є спеціалізованим вантажним фургоном маловантажним-В, однак інформацію до характеристик ТЗ у договір страхування вносились саме позивачам, відтак доводи про введення ним позивача в оману з підстав наданих ним документів про характеристики ТЗ, які було відкритими та наявними, й те, що інформацію до договору вносилась самим позивач, не можу бути підставою вважати, що позивач ввів відповідача в оману, а тому у позові просить відмовити. Позивачем подана відповідь на відзив, у якому не погоджується із доводами та аргументами відповідача, вказує на внесену позивачем інформацію про технічні характеристики ТЗ до оскаржуваного договору саме з наданої відповідачем інформації. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін згідно поданих нами заяв. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Судом встановлено, що сторони перебували у договірних правовідносинах. Так, між ТОВ «Страхова група «Оберіг» та [PERSON] 03.06.2022 року було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зі строком дії з 11.06.2022 р. по 10.06.23 року (поліс АР/2997043), відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб «Фіат Добло», д.н.з. [NUMBER] (vin-code [NUMBER] ) (а.с. 8, 9). Відповідно до п. 2.1ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Пунктом 1.1 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», визначено, що страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу. Відповідно до п. 1.7 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Згідно із п. 14.2 ст. 14 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», страховик не може відмовити будь-якому страхувальнику в укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» страховики зобов`язані укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір «Зелена картка») відповідно до цього Закону та чинного законодавства України. Внутрішні договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності укладаються строком на один рік. Абз. 6, 7 п. 17.1ст.17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» визначено, що договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до Закону України «Про дорожній рух», укладаються страховиками за умови проходження зазначеними транспортними засобами обов`язкового технічного контролю, якщо вони згідно з протоколом перевірки технічного стану визнані технічно справними. Договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, укладаються на строк, що не перевищує строку чергового проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю відповідно до вимог Закону України «Про дорожній рух». Пунктом 17. 3 ст. 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», передбачено, що при укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов`язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також за вимогою страховика надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику. Відповідно до ст. 989 Цивільного кодексу України визначено обов`язки страхувальника. Страхувальник зобов`язаний: своєчасно вносити страхові платежі (внески, премії) у розмірі, встановленому договором; при укладенні договору страхування надати страховикові інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-які зміни страхового ризику; при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об`єкта, який страхується. Якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об`єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним; вживати заходів щодо запобігання збиткам, завданим настанням страхового випадку, та їх зменшення; повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором. Договором страхування можуть бути встановлені також інші обов`язки страхувальника. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до Закону України «Про дорожній рух», укладаються страховиками за умови проходження зазначеними транспортними засобами обов`язкового технічного контролю, якщо вони згідно з протоколом перевірки технічного стану визнані технічно справними. Договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, укладаються на строк, що не перевищує строку чергового проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю відповідно до вимог Закону України «Про дорожній рух». Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Крім того, Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 27.10.2011 року № 673 затверджено Положення про особливості укладення договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Пунктом 2.1.4 Положення про особливості укладення договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, визначено, що поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів заповнюється відповідно до порядку заповнення поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який встановлюється МТСБУ. Протоколом МТСБУ від 14 липня 2016 року № 384/2016 затверджено Інструкцію про порядок заповнення бланку поліса обов`язкового страхування, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зразка 2011 року, форма якого затверджена розпорядженням Держфінпослуг від 29 серпня 2011 року № 558. Інструкцією визначено, що в розділі «8. Особливі умови використання забезпеченого ТЗ» Полісу зазначаються істотні умови, які впливають на оцінку ризику та, відповідно, розмір страхової премії при укладенні договору ОСЦПВВНТЗ. До таких умов відносяться: перелік місяців, протягом яких використовується транспортний засіб (для річних договорів), використання транспортного засобу у якості таксі/маршрутного таксі, підлягання транспортного засобу обов`язковому технічному контролю (ОТК) (якщо так, то вказується дата наступного ОТК), допущення до керування транспортним засобом осіб з водійським стажем менше 3-х років та/або водійський стаж страхувальника є меншим 3-х років. Перед внесенням відомостей до розділу 8 слід отримати від страхувальника інформацію щодо необхідності проходження відповідним транспортним засобом обов`язкового технічного контролю відповідно до Закону України «Про дорожній рух», про що здійснити відповідний запис у внутрішньому договорі страхування. У разі, якщо транспортний засіб підлягає обов`язковому технічному контролю, то внутрішній договір страхування по відношенню до нього укладати за умови надання страхувальником для огляду страховику протоколу перевірки технічного стану цього транспортного засобу чи талону державного технічного огляду. Якщо строк дії талону державного технічного огляду чи, відповідно, строк до чергового проходження таким транспортним засобом обов`язкового технічного контролю перевищують один рік, внутрішній договір страхування укладається строком на один рік. Якщо строк дії талону державного технічного огляду чи, відповідно, строк до чергового проходження таким транспортним засобом обов`язкового технічного контролю є меншим ніж один рік, то внутрішній договір укладається на строк, що відповідає цілому числу місяців до дати чергового проходження транспортним засобом обов`язкового технічного контролю чи, відповідно, до закінчення дії талону державного технічного огляду. Таким чином, ТОВ «Страхова група «Оберіг», уклавши оспорюваний договір обов`язкового страхування, був зобов`язаний перевірити, чи повинен або ні транспортний засіб відповідача проходити обов`язковий технічний контроль за час дії Полісу. Відповідно до п. 14.2 ст. 14 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не може відмовити будь-якому страхувальнику в укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Таким чином, твердження позивача про те, що страховою компанією не було б укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі надання відповідачем відомостей про те, що транспортний засіб не проходив ОТК, не відповідає дійсності, оскільки імперативна норма Закону прямо зобов`язує страховиків укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з кожним страхувальником, який до нього звернувся. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд визнати недійсним договір страхування з підстав введення відповідачем в оману позивача (приховання інформації про ТЗ, яка була відкритою та доступною та наявною у свідоцтві про реєстрацію такого ТЗ, й надана відповідачем для укладання оспорюваного договору). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ст. 230 ЦК України якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. З урахуванням встановлених у справі обставин судом встановлено, що позивачем не доведено обставин, які мали підтвердити той факт, що відповідачем при укладанні договору страхування діяв умисно та повідомив недостовірну інформацію стосовно предмету страхування, адже встановлено, що інформація про ТЗ була відкритою, доступною та наявною у свідоцтві про реєстрацію такого ТЗ, й надана відповідачем для укладання оспорюваного договору. Інші доводи цих висновків не спростовують, тому судом відхилені. Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, а також доказів, наданих відповідачем на спростування позовних вимоги позивача, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст.15, 16, 202, 203, 215, 229, 230 ЦК Укараїни, з урахуванням пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed