Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, згідно якого вказала, що 18 листопада 1993 року вона та [PERSON] уклали шлюб. В 1996 році вони разом виїхали за кордон по візі на 6 місяців. [INFO] народилася дочка [PERSON] . [INFO] народився син [PERSON] . 23 грудня 1999 року Відповідач був засуджений на 5 років за вчинення кримінального правопорушення, відбував покарання у США по 2004 рік, після чого його депортували в Україну. Перед вчиненням злочину у подружжя було 47 тисяч доларів США. З 2004 року Відповідач проживає в Україні не працевлаштований. Позивачка з 1996 року до 2001 року працювала неофіційно в США, а з 2001 - офіційно та сплачувала податки. В 2008 році Позивачка перший раз приїхала в Україну. Згодом у 2010 та 2015 роках. Надавала Відповідачу довіреності на право укладання договорів. 26.01.2022 року Позивачка разом із дочкою [PERSON] приїхали в Україну та зустрілися з відповідачем. Однак, він повідомив, що вже одружений та має іншу сім`ю. До квартири за місцем проживання їх не впустив і вони змушені були місяць проживати в готелі « [INFO] » в м. Дрогобичі. Оскільки, Позивачці не було відомо про те, що Відповідач має іншу сім`ю, остання звернулася за правовою допомогою і дізналася про те, що шлюб уже розірвано. Таким чином 09.03.2022 року до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Позивачкою було подано заяву про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18.11.2019 року у справі № 442/7172/19 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою від 03 травня 2022 року було скасовано вищевказане заочне рішення про розірвання шлюбу та призначено справу до розгляду на 03 червня 2022 року. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2022 року по даній справі шлюб між Позивачкою та Відповідачем розірвано. Позивачка жодним чином не могла знати про розірвання шлюбу в Україні, так як станом на час розгляду справи проживала у США і, хоча Відповідачу про це було відомо, останній так і не повідомив даний факт суду, окрім чого, маючи засоби зв`язку із [PERSON] , не повідомив і її про те, що подав до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. Відтак, постало питання долі майна, яке придбано за кошти Позивачки і оформлено на ім`я Відповідача. [PERSON] пересилала кошти Відповідачу в Україну через Український банк у Стемфорді через відкриті рахунки на дітей, а саме: -через рахунок № [NUMBER] , який був відкритий на ім`я [PERSON] , за період з 27 травня 2004 року по 23 червня 2008 року переслала кошти на загальну суму 191 900 дол. США; -через рахунок № [NUMBER] , який був відкритий на ім`я [PERSON] за період з 27 травня 2004 року по 29 грудня 2008 року переслала кошти на загальну суму 117 640 дол. США. Крім цього, [PERSON] передавала кошти на рахунок [PERSON] [NUMBER] дол. США та здійснювала переказ з рахунку Dominic Shawella 25 000 дол. США. В 2008 році Позивачка надала [PERSON] 28 000 дол. США, в 2010 році - 10 000 дол. США, в 2015 році - близько 5000 дол. США. Отже, таким чином було придбано: - 31.03.2005 року нежитлове приміщення, загальною площею 17,2 кв. м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дане приміщення [PERSON] продав 24.03.2017 року - об`єкт незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] , яке [PERSON] знову ж таки відчужив 07.08.2006 року Всі кошти, отримані від продажу всього вищезазначеного нерухомого майна Відповідач використав у своїх інтересах. - 1/10 частина нежитлового приміщення № 9 за адресою: [ADDRESS] , площею 123,1 кв. м., яке було придбано 19.10.2006 року; - 9/10 частина нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 111 кв. м., яка була придбана 29.11.2005 року. Далі, вказане приміщення було перереєстровано на нежитлове приміщення [ADDRESS] , загальною площею 106,4 кв. м.; - будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 82,4 кв. м., який було придбано 21.04.2005 року; - квартира [ADDRESS] , загальною площею 102,7 кв. м., яка була придбана 02.08.2004 року, після добудови та реконструкції горища загальна площа квартири станом на даний час становить 164,2 кв. м.; - нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 94,9 кв. м., яке було придбано 06.08.2004 року; - нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 246,2 кв. м., яке було придбано 06.11.2007 року (після поділу 123,1 кв. м.). Проте, всі кошти, за які було придбано все вищезазначене нерухоме майно, були зароблені особисто Позивачкою. Також як вбачається із заяви [PERSON] , засвідченої нотаріусом штату Коннектикут Конні С. Фейр 26.04.2023 року, в період з 2000 року по 2010 рік він та його друзі допомагали [PERSON] фінансово по 400 дол. США на тиждень. Таким чином, сума вказаних коштів лише за період з травня 2004 року по грудень 2007 року становила близько 73 600 дол. США, які належали виключно [PERSON] . Отже, спірне майно було придбане з серпня 2004 року по грудень 2007 року. Подаючи позов у даній справі, Позивачка вважає обґрунтованим визнати майно, до якого належить все вищезазначене нерухоме майно, її особистою приватною власністю. З врахуванням ст. 57, 60, 70 Сімейного кодексу України вважає, що реалізація права власності одного з подружжя на своє особисте майно має особливості. Зокрема, той з подружжя, хто номінально є власником майна, визначає режим володіння та користування цим майном з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей, а Відповідач це робить лише в особистих цілях. Вважає, що сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, посилаючись при цьому на тлумачення, викладені в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-801цс16. Відзначає, що для правильного вирішення спору необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання, що кореспондується з постановою Верховного Суду по справі № 546/912/16-ц від 24 січня 2020 р. Звертає увагу суду, що за обставин придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти позивача, поряд з тим, що Відповідач знаходився весь час в Україні, ніде не працював, жодних коштів не заробляв, а лише отримував з оренди нерухомого майна прибуток, аліментів на дітей не сплачував, а тому жодного доходу із придбаного майна на сім`ю не витрачав, при вирішенні спору слід дотримуватись правової позиції, що міститься в постанові Верховного Суду від 22.02.2021 у справі № 264/2232/19. Відтак, в кінцевому варіанті позовних вимог значилося визнати особистою приватною власністю [PERSON] , таке нерухоме майно: - 1/10 частина нежитлового приміщення [ADDRESS] , площею 123,1 кв. м.; - нежитлове приміщення [ADDRESS] , площею 106,4 кв. м.; - будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 82,4 кв. м., жилою площею 52,1 кв. м.; - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 164,2 кв. м., житловою площею 127,3 кв. м.; - нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 94,9 кв. м.; - нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 123,1 кв. м. У відзиві сторони відповідача через представника адвоката Юхименко Р.І. звернуто увагу суду на те, що позивачка тривалий час проживає в США, за період проживання в США набула у власність житловий будинок, та можливо, інше майно, про яке в позовній заяві нічого не зазначає, а відтак, суд повинен встановити усе майно, яке було набуто сторонами під час перебування у шлюбі. Окрім того, відповідач перераховував позивачці у США грошові кошти через банк, який станом на сьогодні ліквідований. Однак, дану обставину також слід перевірити та встановити для правильного вирішення даного позову. Зауважено, що відповідач має намір подати зустрічний позов. Заперечуючи позовні вимоги позивачки сторона відповідача покликається на законні підстави визнання особистою приватною власністю дружини майна за обставин передбачених статтею 57 Сімейного кодексу України, серед яких не зазначено випадку коли особистою приватною власністю одного з подружжя є кошти, які дана особа заробляла самостійно, без спільних зусиль із другим з подружжя. З посиланням на статтю 60 СК України представник відповідача дійшла висновку, що незалежно від того, хто з подружжя - позивач чи відповідач - працював та мав дохід, майно, яке було придбано сторонами за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Зважаючи на твердження у позові про те, що позивачка витратила на захист відповідача та відновлення його міграційних прав в США 25 тисяч доларів США і, що у подружжя в США перед вчиненням відповідачем злочину було 47 тисяч доларів США представник відповідача повідомила суд, що вказані кошти були зароблені відповідачем, який в США працював неофіційно, заробляючи чимало. Більш того, ним було зароблено в США грошові кошти у розмірі близько 350 000 доларів США, які після депортації відповідача в Україну залишились в розпорядженні позивачки. Частину цих коштів позивачка перерахувала відповідачу, однак, точної суми зазначити неможливо. За перераховані позивачкою кошти, а також, кошти, зароблені в Україні під час здійснення підприємницької діяльності, відповідач придбав рухоме та нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що майно придбане на грошові кошти, які були зароблені відповідачем. Додала, що відповідач перераховував позивачці у США грошові кошти, які заробляв в Україні, здійснюючи підприємницьку діяльність, та продаж майна. Загалом, позивачці було перераховано грошові кошти в розмірі приблизно 150 000 доларів США. Також позивачкою за спільні кошти подружжя було придбано в Сполучених Штатах Америки житловий будинок, який також є спільною сумісною власністю подружжя. Усе перелічене позивачкою майно було придбане відповідачем на підставі укладених в установленому порядку договорів. Згідно укладених договорів покупцем майна виступав відповідач, який набував це майно у власність. Зазначені договори ніким не скасовані, не розірвані, не визнані недійсними. Виходячи із принципу правомірності правочину відсутні підстави для визнання майна особистою приватною власністю особи, яка не є стороною договору. Будинок за адресою [ADDRESS] є батьківською хатою відповідача. Фактично був подарований батьком відповідача [PERSON] синові. Хоча юридично оформили договором купівлі-продажу. Однак, звичайно, що відповідач жодних грошових коштів батькові не оплачував за цей будинок. Квартира [ADDRESS] отримана відповідачем в дар, і не є навіть спільною сумісною власністю подружжя. В силу положень статті 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача. Станом на сьогодні ця квартира продана відповідачем. Земельна ділянка в селі Раневичі площею 0,1003 га передана відповідачу безоплатно на підставі рішення III сесії II скликання Раневицької сільської ради народних депутатів від 17.05.1995 року. В силу положень статті 57 СК України є особистою приватною власністю відповідача. Вказана земельна ділянка в селі Раневичі площею 0,1003 га та об`єкт незавершеного будівництва були продані відповідачем ще в 2006 році. При цьому, готовність незавершеного будівництвом житлового будинку на момент продажу складала 11 %. Також відповідач продав об`єкти нерухомого майна за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . На підставі посвідченої нотаріально 11.08.2010р. згоди подружжя на укладення договорів позивачка констатувала, що рухоме та нерухоме майно, яке буде придбане відповідачем, буде придбане за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя. Жодного речення про те, що позивачка має власні кошти, а відповідач таких коштів не має, в цій згоді не зазначено. Позивачка не надала суду доказів перебування нерухомого майна у власності відповідача. Єдиним таким доказом є витяг з відповідних реєстрів: рухомого майна та Реєстру речових прав. Таким чином, позовні вимоги позивачки назвала безпідставними й такими що не підлягають до задоволення, а тому просила відмовити Позивачу в задоволенні позову повністю. Сторона позивача надіслала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що доводи, викладені у ньому є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та чинному законодавству, виходячи з наступних підстав. Так як Позивачкою до суду було подано заяву про визнання певного майна особистою приватною власністю, а тому немає змісту встановлювати все майно, придбане подружжям за час шлюбу, а тільки те майно, що набуте за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Додано, що як уже вказувалось у позовній заяві, у Відповідача не було поважної причини, у зв`язку із якою він не мав самостійного заробітку, так як останній не хворів, не навчався, не вів домашнього господарства та не здійснював догляд за спільними дітьми, так як вони проживали разом із Позивачкою в США. Долучену до відзиву копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, позивач сприймає як підтвердження, що Відповідач офіційно був фізичною особою-підприємцем та повинен був заробляти та сплачувати податки. Щодо будинку в [ADDRESS] , вказано, що хоча він і є батьківською хатою, однак було оформлено по ньому договір купівлі-продажу, факт передачі коштів за майно було підтверджено в присутності нотаріуса, який оформляв договір. Теза представника Відповідача про «єдиний доказом - витяг з відповідних реєстрів: рухомого майна та Реєстру речових прав» спростовується тим, що інформація із державних реєстрів є законною та безсумнівно підтверджує право власності громадян на нерухоме. Щодо нотаріально посвідченої згоди подружжя на укладення договорів, зазначається, що така діяла терміном три роки з моменту підписання, а саме до 11 серпня 2013 року і жодне із всього спірного майна не придбавалося в цей час. У запереченні на відповідь на відзив зазначено про невідповідність розуміння представником позивача процесуальних строків подачі відзиву на позовну заяву, що підтверджується тим, що суд ухвалив продовжити процесуальний строк для подання відзиву, визнавши поважними причини неможливості подання відзиву у встановлений судом процесуальний строк. Щодо твердження про те, що усе рухоме та нерухоме майно, яке є предметом спору, було придбане за особисті кошти позивачки, з посиланням на положення ст.57, 60 СК України зазначено,що стаття 57 СК України не передбачає, що особистою приватною власністю одного з подружжя є кошти, які дана особа заробляла самостійно, без спільних зусиль із другим з подружжя. Звідси, майно, придбане за кошти, які одне з подружжя заробляло, не є особистою приватною власністю даної особи. Щодо самостійного заробітку відповідача, то представником долучено до відзиву докази зайняття відповідачем підприємницькою діяльністю. Виходячи з наведеного адвокат Юхименко Р.І. просила відмовити Позивачу в задоволенні позову повністю. Крім цього представником відповідача подано заяву про застосування терміну давності при вирішенні цього позову, вказуючи, що такий розпочинається коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даній цивільній справі днем, коли ймовірно могли бути порушені права позивача, вважає день укладення договорів купівлі-продажу нерухомого та рухомого майна, де покупцем виступав відповідач [PERSON] . Таким чином, перебіг позовної давності, з конкретизацією по кожному об`єкту починається з дня укладення договору купівлі-продажу: в період з 06.08.2004 року з крайнім терміном її спливу 05.10.2010 року. Оскільки, відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, то, трирічний строк позовної давності для звернення до суду за усіма позовними вимогами в даній справі давно сплинув. З посиланням на ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, зокрема й у цьому про визнання особистою приватною власністю вказаного майна. Заперечення про застосування наслідків спливу позовної давності від представника позивачки базувалося на тому, що Позивачка не могла передбачити, що шлюб може бути розірвано, а тому жодних підстав для визнання особистою приватною власністю спірного майна у неї не було. І якщо перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, то такий не може відраховуватися із часу укладення договорів за якими придбавалося майно. При цьому послався на аналогічні висновки постанов Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). Звернуто увагу на зазначене у позовній заяві, про те, що 26.01.2022 року Позивачка приїхала в Україну, після чого зустрілася із Відповідачем. Тоді останній повідомив, що має іншу сім`ю. Пізніше вона звернулася за правовою допомогою і дізналася про те, що її шлюб розірвано за ініціативою відповідача. Таким чином 09.03.2022 року до Дрогобицького міськрайонного суду Позивачкою було подано заяву про перегляд заочного рішення у справі № 442/7172/19 про розірвання шлюбу нею та [PERSON] і з цього часу слід рахувати строк позовної давності і такий не пропущено, а тому заява про застосування позовної давності представника Відповідача не підлягає задоволенню. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги своєї довірительки, детальніше розкривши зміст окремих обставин викладених в заявах по суті спору. Зокрема про те, що [PERSON] в США працювала одночасно на декількох роботах. Зробивши певні заощадження відкрила на обох дітей рахунки у банку для переказування із них коштів відповідачу. Знайомий [PERSON] додатково вважав за необхідне помагати їй фінансово. Відмовилась вона від цього з власних міркувань в 2010 році. Паралельно надала довіреність на придбання майна, бо планувала з чоловіком його здавати в оренду і з цього в подальшому мати дохід. Але, коли останнього разу приїхала до України, то зрозуміла що сім`ю зберегти не вдасться. Пропонувала відповідачу оформити все майно на дітей, однак і в цьому отримала категоричну відмову. Представниця відповідача в судовому засіданні пояснила, що в США її довіритель мав офіційний заробіток, бо працював муляром. Разом із дружиною позичали українцям, які приїздили в Америку кошти. Тоді мали разом 350 000 доларів, а не 47 000 як стверджує сторона позивачки. Щодо представлених офіційних доходів дружини за період з 2002 по 2010 роки, зауважила про мізерність таких в порівнянні із обсягом майна в позові, оскільки такі в середньому за її обрахунками складають приблизно 26 000 на рік. З врахуванням потреби в утриманні дітей та хворої матері явно замало для доходів що перетворились у нерухоме майно. Напроти, відповідач переказував до США кошти позивачці. Однак банк ліквідований і взяти в ньому підтверджуючі документи неможливо, а у правовій допомозі щоб здобути ці докази в Америці суд відмовив. Отримання коштів в [PERSON] вказує на їх нестачу. З іншого боку, немає доказів, що саме ті кошти на які вказує позивачка були витрачені саме на купівлю переліченої нею нерухомості. Зрештою, непорядно претендувати на будинок [ADDRESS] , як батьківську хату відповідача. Звичайно, що попри укладення договору купівлі-продажу, - насправді кошти ніхто нікому не платив. Позивачка давала нотаріально посвідчену згоду на відчуження майна. Зрештою усі договори укладені відповідачем ніхто недійсними не визнавав. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові заяви по суті справи та додані докази суд встановив наступне. Обставини, виїзду за кордон подружжя [PERSON] , засудження в США відповідача, оплати коштів тамтешньому адвокату в розмірі 15000дол США, депортація відповідача в Україну, придбання ним нерухомого майна, перебування в шлюбі та його розірвання підтверджені наявними у справі письмовими доказами, визнаються учасниками справи і відповідно не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Докази тверджень позивача щодо наявності у її розпорядженні коштів чи їх переказів відповідачу: 1) через кредитну спілку SUMA: -9 500 + 9 500 + 9 500 +11 000 + 4 500 +6 800 + 29 000 + 9 000 + 6 100 + 3 000 +7 500 + 7 500 + 40 000 + 12 000 + 2 000 + 21 000 (а.с. 48-54) + 9 500 + 9 500 + 9 000 + 8 300 + 5 000 + 6 700 + 9 100 + 4 000 +8 000 + 5 000 + 4 000 + 10 000 + 6 000(а.с. 61-66) = 282 000 доларів США; 2) Згідно Декларації про доходи фізичних осіб [PERSON] , такі становили в скоригованому валовому доході: за 2002 рік - 21 040 за 2003 рік - 22 958 за 2004 рік - 22 761 за 2005 рік - 24 157 за 2006 рік - 24 787 за 2007 рік - 25 603 за 2008 рік - 26 286 за 2009 рік - 29 979 за 2010 рік - 26 332 за 2011 рік - 30 724 за 2012 рік - 32 063 за 2013 рік - 27 961 за 2014 рік - 22 822 за 2015 рік - 26 017 за 2016 рік - за 2017 рік - за 2018 рік - 26 446 за 2019 рік - 37 985 за 2020 рік - за 2021 рік - 18 800, що разом становить 446 821 долар США; 3) Згідно заяви [PERSON] з 2000 по 2010 рік допомога по 400 доларів на тиждень, що складає 10 р. х 52 тижні х 400 дол. = 208 000 доларів США Разом у пп.1-3 становить 936 721 долар США. Докази тверджень сторони відповідача щодо наявності у його розпорядженні коштів: 1) Свідоцтво про державну реєстрацію ФОП [PERSON] . Довідка №9160, видана ГУ ДПС у Львівській області 21.11.2022 року. Згідно цього документа доходи відповідача за період з 01.01.2010 року по 30.09.2022 року складали : 1200 + 3600 + 19200 + 19200 + 19200 + 24175 + 12950 + 11800 + 11000 + 30900 + 22050 + 35600 + 27860 = 238 735 гривень. Взаємно суперечливі твердження сторін та їх представників про наявність у розпорядженні чи перекази один одному інших коштів до уваги судом не беруться, позаяк не підтверджені жодними належними та допустимими доказами по справі. В тому числі, твердження сторони відповідача про перекази в США для позивачки грошей не підтверджено навіть даними про ліквідацію якої-небудь банківської установи, запитами і відповідями до відповідного архіву чи НБУ. Відтак, суми доходів обох сторін 936 721 долар США і 238 735 гривень за період їх розділеного проживання є очевидно неспівмірними величинами. За цими показниками поза розумним сумнівом можна судити про джерело фінансових надходжень для купівлі нерухомого майна. Тільки кошти, подаровані [PERSON] сумарно значно перевищують вартість нерухомого майна, що зареєстровано на даний час за відповідачем. Ці кошти є особистими коштами позивачки, які акумулював у себе відповідач для купівлі нерухомості. Посилання сторони відповідача, що майно є спільним сумісним з огляду на Згоду подружжя на укладення договорів від 11.08.2010 року, посвідчену приватним нотаріусом Мандзілевською Т.С., - суд відкидає, як доказ на користь [PERSON] . В цьому документі стверджено позивачкою, що такі договори будуть укладатися відповідачем в інтересах сім`ї і на умовах, які попередньо обговорені. Лише за таких умов позивачка попередньо стверджувала, що дає свою згоду на укладення чоловіком будь-яких договорів щодо майна, яке належить до спільної сумісної власності, та яке було, або буде придбано в майбутньому під час шлюбу за кошти, які є спільною сумісною власністю. Натомість, ініціатором розпаду сім`ї, принаймні з документально засвідченого, є власне відповідач. Саме він без повідомлення дружини і звернувся до суду і не повідомив власне сам суд про місце проживання відповідачки для вручення їй виклику в порядку, передбаченому міжнародно-правовими договорами. Наявність реєстрації за відповідачем нерухомого майна, що вказано в остаточній редакції позовних вимог, підтверджена представником позивача в додатках до Заяви про зменшення позовних вимог та представницею відповідача в додатках до Заяви про застосування позовної давності. Однак, суд звертає увагу сторін на дані стор. 12 Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. У них зазначено, щодо частки 1/10 нежитлового приміщення 9 по [ADDRESS] , площею 106,4 кв. м., що запис про право власності в Реєстрі прав на нерухоме майно погашено 15.09.2021 року на підставі поділу об`єкта нерухомого майна. Таким чином, якщо сторона позивача закладає в позовні вимоги набуття права власності тільки на ті об`єкти, що наявні на праві власності за відповідачем, то нерухоме майно вказане в п.1 вимог до такого переліку не відноситься. За наведених обставин, що підтверджуються наведеними доказами, суд приймає до уваги те, що конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Однак, зазначена презумпція спростована позивачем шляхом оспорювання поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказані об`єкти нерухомого майна в судовому порядку. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно положень ч.6 цієї норми, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Щодо заяви про застосування наслідків спливу терміну позовної давності до зазначених у позові вимог, то такі застосовуються судом за заявою сторони відповідача виключно у разі правових підстав для задоволення позову. В цьому контексті непослідовним є заперечення позову по суті зі сторони відповідача. З іншого боку, суд не вбачає підстав для задоволення такої заяви з огляду на те, що не погоджується із тим, що початком для відліку таких термінів є час укладення відповідних договорів на придбання нерухомого майна. Адже в цей час ніщо не впливало на уявлення позивачки щодо правового режиму спірного майна. Такий вплив зумовило її усвідомлення що її шлюб розірвано за ініціативою відповідача. Спровокувало її звернення 09.03.2022 року до Дрогобицького міськрайонного суду із заявою про перегляд заочного рішення у справі № 442/7172/19 про розірвання шлюбу між нею та [PERSON] і з цього часу слід рахувати строк позовної давності, який не пропущено, а тому заява про застосування позовної давності представника Відповідача не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved