Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

Позивачка 11.08.2021 звернулася до Харківського райсуду Харківської області з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що з 22.09.2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON] та змінила прізвище з : « [PERSON] » на : « [PERSON] ». Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03.03.2014 шлюб між ними розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . На теперішній час позивачка та спільний із відповідачем син - Потап, проживають разом, а з відповідача стягнуться аліменти на утримання сина. З серпня 2013 року відповідач перестав проявляти увагу до сина, не займається його вихованням, відмовляється від виконання батьківських обов`язків, не забезпечує сина матеріально, та жодним іншим способом не проявляє батьківського піклування про сина. Вона зі свого боку будь-яких перешкод відповідачу щодо спілкування з сином не чинила та не чинить. Неодноразово намагалась переконати відповідача у необхідності прояви уваги до сина, участі у його вихованні та розвитку, що не призводило до результату. Відповідач добровільно відмовляється спілкуватися з дитиною та з нею з питань виховання та утримання дитини. Фактично відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до характеристики на [PERSON] , він навчається в комунальному закладі «Пісочинський ліцей Пісочинської селищної ради». Батько - [PERSON] за період навчання дитини у ліцеї його успіхами не цікавився, батьківські збори не завідує, до школи на з`являвся. За інформацією КНП ХРР «Центр первинної медичної допомоги «2 Харківського району» [PERSON] , [INFO] у супроводі батька - [PERSON] за медичною допомогою не звертався та батько станом здоров`ям сина не цікавився. Листом № 01-65/54 від 19.03.2020 КЗ «ДНЗ ( ясла-садок ) № 163 комбінованого типу ХМР» [PERSON] , [INFO] , відвідував дитячий садок з 01.09.2013 по 23.06.2017 та його батько - [PERSON] не відвідував батьківські збори, не цікавився розвитком здібностей дитини, з батьком дитини вихователь не знайома. Також, факт умисного ухилення відповідача від виховання сина можуть підтвердити свідки : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про виклик яких подається заява разом з позовом. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» : «Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.». Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Проте, жодного з покладених законом на батьків обов`язків, відповідач не виконував та не виконує. Як вже було зазначено, відповідач не проявляє до сина батьківської турботи, не цікавиться його життям, не відвідує його, не турбується про його фізичний і духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на його виховання. Верховний суд України в ч. 2 п. 16 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 164 СК України батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Зважаючи на відсутність перешкод з боку позивачки в спілкуванні з дитиною, на винне та свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, незважаючи на попередження судом відповідача про необхідність зміни ставлення до дитини та виконання батьківських прав та обов`язків, вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, та його слід позбавити батьківських прав стосовно його сина - [PERSON] , [INFO] . Збереження за відповідачем батьківських прав стосовно сина, за викладених у позові с обставин, суттєвим чином суперечить законним інтересам дитини, зокрема, праву на виховання обома батьками, праву на спілкування з батьком, що може сформувати у дитини невірне ставлення до сімейних цінностей та традицій, може вплинути на її подальшу долю, на формування в ньому звичок і навичок притаманних чоловікам. Також, дитина не бажає, щоб в майбутньому за досягнення ним повноліття, батько мав право розраховувати на отримання від нього матеріальної допомоги, оскільки батько не виконував залежним чином свої батьківські обов`язки та права. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому дитина перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України підтверджує, що нею не подано іншого позову ( позовів ) до цього ж відповідача ( відповідачів ) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Прохала позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його сина - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13.09.2021 відкрито провадження у справі та призначено дану справу до розгляду за правилами загального позовного провадження ( а. с. 27 - 28 ). Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який триває до теперішнього часу. На цей час на території Харківської області тривають активні бойові дії. Розпорядженням Верховного Суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ, територіальна підсудність справ Харківського районного суду Харківської області визначена за Полтавським районним судом Полтавської області. Дана справа надійшла до Полтавського районного суду Полтавської області та передана 06.06.2022 на розгляд судді - Гальченко О.О. згідно протоколу авторозподілу та отримана суддею 06.09.2022. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 06.06.2022 справу прийнято до свого провадження та призначено в судове засідання ( а. с. 101 ). В судовому засіданні позивачка позов підтримала із викладених в ньому підстав, надавши суду можливі докази на його підтвердження. Зауважила, що прохає саме позбавити відповідача батьківських прав щодо сина, бо не можливо заставити бути батьком та нести відповідальність. Відповідач та її представник в особі адвоката позов не визнали, надавши суду письмові пояснення, які і підтримали в засіданні ( а. с. 91 - 96 ). Також, в поясненнях прохали висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав у справі Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області не брати до уваги через його недостатню обґрунтованість ( а. с. 133 - 134 ). При цьому, в засіданні відповідач навіть не пам`ятав року народження своєї дитини, а щодо величезної заборгованості щодо розміру аліментів на утримання дитини, то вказав, що якось буде гасити борг по можливості. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області в режимі ВКЗ _ [PERSON] прохав позов задовольнити, т . я. відповідач як батько дитини дійсно з 2013 року свідомо ігнорував дитину протягом 10 років, на що сама дитина і вказує, він не приймав будь-якої участі у вихованні дитини, його позиція висловлена в засіданні є бездоказовою, бо він просто як маніпулятор вводить суд в оману, а от маніпулятивних дій з боку позивачки щодо дитини не має. Дитина називає своїм батьком нового чоловіка позивачки, який належним чином займається його вихованням. Підтримав наданий суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача ( а. с. 62 - 70, 119 - 123 ). Також акцентував, що в його глибокому переконанні в даному випадку, подача позову позичкою про позбавлення батьківських прав - це і є той крайній захід щодо захисту інтересів дитини. Судом встановлено, всів обставини, на які в позові послалася позивачка та вони доводяться матеріалами справи на а. с. 5 - 19, 62 - 70, 119 - 123 ), а саме : сторони з 22.09.2007 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03.03.2014 шлюб між ними розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . На теперішній час позивачка та спільний із відповідачем син - Потап, проживають разом, а з відповідача стягнуться аліменти на утримання сина, по яким у відповідача існує велика заборгованість. З серпня 2013 року відповідач перестав проявляти увагу до сина, не займається його вихованням, відмовляється від виконання батьківських обов`язків, не забезпечує сина матеріально, та жодним іншим способом не проявляє батьківського піклування про сина. Вона зі свого боку будь-яких перешкод відповідачу щодо спілкування з сином не чинила та не чинить. Неодноразово намагалась переконати відповідача у необхідності прояви уваги до сина, участі у його вихованні та розвитку, що не призводило до результату. Відповідач добровільно відмовляється спілкуватися з дитиною та з нею з питань виховання та утримання дитини. Фактично відповідач повністю свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків протягом 10 років. Відповідно до характеристики на дитину, він навчається в комунальному закладі «Пісочинський ліцей Пісочинської селищної ради». Батько - [PERSON] за період навчання дитини у ліцеї його успіхами не цікавився, батьківські збори не завідує, до школи на з`являвся. За інформацією КНП ХРР «Центр первинної медичної допомоги «2 Харківського району» [PERSON] , [INFO] у супроводі батька - [PERSON] за медичною допомогою не звертався та батько станом здоров`ям сина не цікавився. Листом № 01-65/54 від 19.03.2020 КЗ «ДНЗ ( ясла-садок ) № 163 комбінованого типу ХМР» [PERSON] , [INFO] , відвідував дитячий садок з 01.09.2013 по 23.06.2017 та його батько - [PERSON] не відвідував батьківські збори, не цікавився розвитком здібностей дитини, з батьком дитини вихователь не знайома. Позивачка та її чоловік займаються кропіткою працею щодо належного виховання дитини. Згідно висновку служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області наданого суду, вважають за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача. Поданий відповідачем позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні є формальним, та ухвалою суду від 21.11.2022 залишений без розгляду за повторною неявкою позивача. Свідки допитані в засіданні гр. : -[PERSON] , яка є сусідкою позивачки близько 6 років та ніколи не бачила відповідача і їй не відомі факти спілкування відповідача з дитиною. Дитина вказувала, що ніколи не бачила свого батька, а батьком називає чоловіка своєї матері; -[PERSON] , яка є дружиною відповідача, але побажала давати свідчення, вказавши, що зі слів відповідача стосунки з його першою дружиною - позивачкою по справі не дуже гарні, бо вони часто сварилися. Чоловік намагався побачити свою дитину через своїх батьків, але якоби позивачка не дозволяє цього. Свідком перешкод у побаченні з дитиною не була; -[PERSON] , який є кумом відповідача та з його слів з позивачкою складні через конфлікти і вона не давала бачити йому дитину після розірвання шлюбу. Свідком перешкод у побаченні з дитиною не був; -[PERSON] , [INFO] , допитаний у присутності психолога ( [PERSON] ), чітко пояснив, що його батьком є чоловік його матері - [PERSON] , з яким він проводить весь час, піклується про нього, допомагає йому в навчанні, влаштовує його відпочинок, придбаває все необхідне для його розвитку, лікує його, коли йому не добре. А свого батька він не бачив взагалі та він до нього ніколи не приходив і не спілкувався. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Оскільки встановлено, що дитина з народження та по даний час постійно проживає із позивачкою - матір`ю, а відповідач як батько дитини умисно не виконував батьківських обов`зків, то вона має право звернутися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якщо дитина постійно проживає в такому закладі, а батьки не беруть участь в її утримані, адміністрація цього закладу має право пред`явити до них позов в інтересах дитини, оскільки виконує функцію опікуна та піклувальника згідно ст. 245 СК України. Як вбачається з абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти, що має місце і у нашому випадку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно ч. 3 ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, щодо усіх своїх дітей, або когось із них. Згідно ч. 1 ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», на яку посилається представник відповідача у відзиві на позов : «…ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми батьківськими обв`язками. Таким чином, з вказаної постанови ПВСУ випливає, що ухилення від виконання своїх батьківських обо`язків по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення батьківських прав згідно ст. 164 СК України, знаходиться у прямому зв`язку та залежності від фінансового ( матеріального ) забезпечення дитини. Так як забезпечити необхідне харчування, лікування, розвиток, створити умови для отримання освіти без фінансового забезпечення неможливо. А тому, твердження відповідача та його представника, що несплата аліментів ( наявність боргу ), свідома відмова батька в утриманні своїх дітей не має жодного відношення до позбавлення батьківських прав є безпідставними та суперечать сталій практики Верховного Суду України. Згідно ст. 18 Конвенції ООН «Про права дитини», батьки несуть відповідальність за виховання дитини, її інтереси повинні бути предметом їх основного піклування. Натомість, як вбачається із матеріалів справи, відповідач мав інші предмети інтересів протягом тривалого часу, дозволяв собі не працювати з метою утримання дітей та їх лікування, особливо тяжко хворого сина-інваліда, поводився негідно по відношенню до їх матері ( позивачки ), витрачав зароблені кошти не офіційно на свої потреби, про що свідчать мізерні суми сплати аліментів, що призвело до примусового виконання частини рішення суду виконавчою службою та арештом належного йому майна з послідуючою передачею його позивачці, що не покрило суми заборгованості, а також сплатою частини аліментів його матір`ю - пенсіонеркою, а не ним. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 150 СК України, на батьків покладається обов`язок виховувати, ростити дитину, турбуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та інше. Чому відповідач також не надав належних та достовірних доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як встановлено судом, то позивачка виконувала самостійно ці всі обв`язки за обох батьків, а іноді допомогу їй надавала її матір та матір відповідача, але не відповідач як батько. Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до п.2. ч.1. ст. 164 СК України, однією з підстав позбавлення батьків батьківських прав є ухиляння від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Всі ці вимоги і норми ніколи не виконувались відповідачем.Судом також не встановлено також, будь-яку участь відповідача як батька щодо прийняття участі у вихованні дитини. Нехтування батьківськими обов`язками з боку батька, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору, як наглядний негативний приклад. Згідно ч. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини», дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Тому, суд вважає цей випадок виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісного відповідача як батька. Оскільки самі факти після подачі позову позивачкою до суду про позбавлення відповідача батьківських прав, а саме факт заперечення ним позовної заяви про позбавлення батьківських прав, його звернення до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні після подачі саме позову позивачкою, не свідчать про бажання бути дійсно батьком для дитини та виконувати свої батьківські обов`язки щодо нього, тому не має необхідності попереджувати відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладати на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Суд вважає, що на підставі наявних у справі доказів, які є достатніми у своїй сукупності та не спростовані стороною відповідача, позивачкою доведено ухиляння від виконання своїх батьківських обов`язків відповідачем як батька щодо свого сина на підставі ст. 76 - 81, 82 ч. 4 ЦПК України.

Outcome: approved