Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-27 00:00:00

В травні 2023 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду до відповідача [PERSON] з позовом про визнання спільним майном подружжя та визнання права власності, вказавши наступне. Вони з відповідачем перебувають у шлюбі з 18.06.2013 р., проте останні роки проживають окремо один від одного. В період шлюбу за договором купівлі продажу від 16.08.2019 р. ними була придбана трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Оскільки вони з відповідачем не можуть порозумітись щодо спільного майна, яке придбали в шлюбі, вона вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати спірну квартиру спільним майном подружжя, та здійснити її розподіл, визнавши за нею право власності на 1/2 частку. Представник позивача, адвокат Ларькіна Г.Ю., у судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач на неодноразові виклики в судове засідання не з`явився, хоча відповідно до ст.128 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, клопотання від відповідача про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. На підставі статті 223 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази в порядку заочного провадження суд вважає за необхідне позов задовольнити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 18.06.2018 р. (арк.спр.13). В період шлюбу за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 16.08.2019 р. державним нотаріусом Другої лубенської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1948, сторони придбали трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (арк.спр.14-17, 19-21). Власником даної квартири згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно є відповідач [PERSON] (арк.спр.18). Відповідно до Висновку про ринкову вартість майна від 18.05.2023 р. вартість спірної квартири становить 206 320 грн., а ринкова вартість її 1/2 частини - 103 160 грн. (арк.спр.28). Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Норма статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно не спростована. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, і частки сторін є рівними. Таким чином, позовні вимоги позивачки [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки згідно ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved