Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

20 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Новомосковська центральна міська лікарня» Новомосковської міської ради» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, у якому позивач просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, спричинену розповсюдженням недостовірної та конфіденційної інформації в розмірі 50000 грн; а також стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн та на оплату судового збору в розмірі 2102 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 01 липня 2016 року наказом № 123-К його було звільнено з роботи у КЗ «НЦМЛ», правонаступником якого є відповідач, де він обіймав посаду лікаря-кардіолога кардіологічного відділення. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову про поновлення його на роботі в КЗ «НЦМЛ», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, з підстав пропуску строку звернення до суду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року вказане рішення суду першої інстанції залишене без змін. Однак вказаними судами першої та апеляційної інстанції було встановлено факт порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України при прийнятті наказу № 123-К від 01.07.2016 року про звільнення [PERSON] з роботи у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді і виконуваній роботі, що є порушенням прав позивача. Підставою для звернення до суду для захисту честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - [PERSON] зазначає, що відповідач при подачі відзиву на позов в межах цивільної справи № 183/7791/18 про поновлення [PERSON] на роботі розповсюдив інформацію, яка є недостовірною, частина з якої є конфіденційною та поширена відповідачем без його згоди, а тому її поширення порушує його особисті немайнові права. А саме на 10 аркуші відзиву за підписом головного лікаря КЗ «НЦМЛ» Сіренко Н.Г. зазначено, що « [PERSON] стояв на обліку у лікаря-психіатра в КЗ «Новомосковська ЦРЛ» ДОР», скоював суїцид, постійно хворів, неодноразово знаходився на лікуванні в стаціонарі КЗ «Дніпропетровський обласний психоневрологічний диспансер» ДОР і отримував листки непрацездатності, які здавав у відділ кадрів…, тому [PERSON] повинен ще й довести свою професійну пригодність до виконання роботи лікаря кардіолога…». Зазначає, що вказана інформація не була підставою позову, не стосувалася його предмету, не була доказом у справі та не піддавалася перевірці, оцінці та дослідженню судом, а тому є підставою для захисту гідності, честі та ділової репутації. Після зазначення відповідачем у вказаному відзиві недостовірної інформації щодо [PERSON] - чутки про його нібито «неадекватний стан та поведінку», «профнепригодність» з цих підстав, психічні розлади та постійне лікування на «дурочці», невідповідальне ставлення до своєї професії та пацієнтів, необхідність доведення своєї професійної придатності до виконання роботи лікаря, почали ширитися не лише серед персоналу та пацієнтів КЗ «НЦМЛ», з якого було звільнено позивача, але й за її межами, зокрема у КЗ «НЦРЛ» ДОР, в якій позивач працює лікарем. Як наслідок така інформація стала відомою великій кількості людей, в тому числі персоналу та керівництву поліклініки, де він працює зараз, її пацієнтам, в тому числі і тим, які проходять лікування у відділенні функціональної діагностики та є його пацієнтами. Вказана інформація є недостовірною, на підтвердження чого на адвокатський запит його представника була надана інформація, що позивач не перебуває на обліку у лікаря психіатра. Поширення вказаної недостовірної інформації негативно вплинуло на моральний стан позивача, тому як поширення такої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що впливає на зниження цінності його особи. Крім того поширення такої недостовірної інформації створило негативну соціальну оцінку роботи позивача в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки професія лікаря є соціально важливою, передбачає фактор довіри до нього у процесі лікування людей та взаємодії з ними. Та ділову репутацію. Тому як все це дає підстави оточуючим робити висновок про його некомпетентність, відсутність належних професійних здібностей, поставити під сумнів його порядність та відповідність його професійної діяльності вимогам закону. Враховуючи, що приниження честі, гідності та ділової репутації фізичної особи внаслідок протиправних дій саме по собі є моральною шкодою; крім того позивач зазнав моральних страждань тому як він ледь пережив своє незаконне звільнення з посади, перебував у пригніченому, безпорадному стані, докладав зусиль, здійснюючи захист своїх прав у судових інстанціях, та ще й виправдовуватися перед людьми щодо «спроб суїциду, лікування у психлікарні, психічних розладах, законності перебування на посаді лікаря». Все перелічене спровокувало неймовірну психічну напруженість, яка призвела до згортання будь-якої життєвої активності, появи різного роду функціональних розладів, порушення сну, апетиту, що стали причиною емоційного стресу, виснаження і викликало моральні психічні та фізичні страждання. А тому моральну шкоду, спричинену поширенням вказаної недостовірної інформації відповідачем [PERSON] оцінює у 50000 грн. Судові витрати, що ним понесені: 2102 грн - витрати по сплаті судового збору а також 5000 грн - витрати на професійну правничу допомогу - також просить стягнути з відповідача на його користь. Відповідачем поданий відзив на позов, у якому він посилається на те, що під час розгляду цивільної справи № 183/7791/18 за позовом [PERSON] про поновлення його на роботі, у своєму відзиві відповідачем не розповсюджувалася недостовірна інформація, тому як на зазначеному позивачем 10 аркуші відзиву на позов [PERSON] про поновлення на роботі зазначено, що «Окрім того наскільки відомо керівництву нашого закладу, що [PERSON] стояв на обліку у лікаря-психіатра в КЗ «Новомосковська ЦРЛ`ДОР, скоював суїцид, постійно хворів, неодноразово знаходився на лікуванні в стаціонарі КЗ «Дніпропетровській обласний психоневрологічний диспансер» ДОР і отримував листки непрацездатності, які здавав у відділ кадрів, тому я не знаю чому в 2015-2016 роках його не було перевірено на професійну пригодність до виконання роботи за його спеціальністю, тому [PERSON] повинен ще й довести свою професійну пригодність до виконання роботи лікаря-кардіолога. Який повинен надавати планову-цілодобову стаціонарну, амбулаторно консультативну, цілодобову екстрену допомогу дітям і дорослим, з прийомами за спеціальністю, в тому числі: кардіологія, дитяча кардіоревматологія». Вказане свідчить про те, що натяку на достовірність або недостовірність інформації немає. Щодо подання клопотання про витребування відомостей про стан здоров`я, то таке клопотання також не може свідчити про розповсюдження будь-якої інформації. КЗ «Новомосковська ЦМЛ» ДОР, правонаступником якої є КНП «Новомосковська ЦМЛ» НМР не поширювала будь-якої недостовірної інформації, або інформації щодо стану здоров`я [PERSON] , а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими. У задоволенні позову просять відмовити. У своїх запереченнях відповідач посилається на ті ж обставини, що і у відзиві та просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. У зв`язку із звільненням головуючого у справі судді - Болкарьової О.В., за розпорядженням керівника апарату суду від 08 травня 2023 року призначений повторний автоматизований розподіл справ. Ухвалою від 12 травня 2023 року справу прийнято до провадження судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Дубовенко І.Г. та призначене підготовче засідання. 24 липня 2023 року ухвалою суду закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач в повному обсязі підтримав позов та, посилаючись на ті ж підстави, просив його задовольнити. Зазначив, що у задоволенні клопотання представником КЗ «Новомосковська ЦМЛ», поданого в межах цивільної справи за позовом [PERSON] про поновлення на роботі - у якому просив витребувати відомості чи перебував [PERSON] на обліку лікаря-психіатра, якщо так то з яким діагнозом; просив витребувати дані про лікування [PERSON] в 2015-2016 роках - судом було відмовлено. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та посилаючись на підстави, викладені у відзиві, просив суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши заяви по суті справи, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків, а саме: В судовому засіданні встановлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову про поновлення його на роботі в КЗ «Новомосковська ЦМЛ», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року вказане рішення суду першої інстанції залишене без змін. Вказаними судовими рішеннями встановлений факт порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України при прийнятті наказу № 123-К від 01.07.2016 року про звільнення [PERSON] з роботи. У зв`язку з пропуском строку звернення до суду у позові відмовлено (а.с. 12-20). Підставою для звернення до суду для захисту честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - [PERSON] зазначає, що відповідач при подачі відзиву на позов в межах цивільної справи № 183/7791/18 про поновлення [PERSON] на роботі розповсюдив інформацію, яка є недостовірною, частина з якої є конфіденційною та поширена відповідачем без його згоди, а тому її поширення порушує його особисті немайнові права. А саме на 10 аркуші відзиву за підписом головного лікаря КЗ «НЦМЛ» Сіренко Н.Г. зазначено, що « [PERSON] стояв на обліку у лікаря-психіатра в КЗ «Новомосковська ЦРЛ» ДОР», скоював суїцид, постійно хворів, неодноразово знаходився на лікуванні в стаціонарі КЗ «Дніпропетровський обласний психоневрологічний диспансер» ДОР і отримував листки непрацездатності, які здавав у відділ кадрів…, тому [PERSON] повинен ще й довести свою професійну пригодність до виконання роботи лікаря кардіолога…». Так, відповідно до відзиву на позов [PERSON] про поновлення на роботі, у розділі «Щодо поновлення [PERSON] на посаді лікаря кардіолога» - другий абзац викладений наступним чином: «Окрім того наскільки відомо керівництву нашого закладу, що [PERSON] стояв на обліку у лікаря-психіатра в КЗ «Новомосковська ЦРЛ`ДОР, скоював суїцид, постійно хворів, неодноразово знаходився на лікуванні в стаціонарі КЗ «Дніпропетровській обласний психоневрологічний диспансер» ДОР і отримував листки непрацездатності, які здавав у відділ кадрів, тому я не знаю чому в 2015-2016 роках його не було перевірено на професійну пригодність до виконання роботи за його спеціальністю, тому [PERSON] повинен ще й довести свою професійну пригодність до виконання роботи лікаря-кардіолога. Який повинен надавати планову-цілодобову стаціонарну, амбулаторно консультативну, цілодобову екстрену допомогу дітям і дорослим, з прийомами за спеціальністю, в тому числі: кардіологія, дитяча кардіоревматологія» (а.с. 21-26). Крім того, представником КЗ «Новомосковська ЦМЛ» подавалося клопотання в межах цивільної справи 183/7791/18 за позовом [PERSON] про поновлення на роботі - у якому просив витребувати відомості чи перебував [PERSON] на обліку лікаря-психіатра, якщо так то з яким діагнозом; просив витребувати дані про лікування [PERSON] в 2015-2016 роках (а.с. 55-56). Зі змісту судових рішень у справі № 183/7791/18 за позовом [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (а.с. 12-26), вбачається, що інформація щодо психічного стану позивача не була підставою позову, не стосувалася його предмету, не була доказом у справі та не піддавалася перевірці, оцінці та дослідженню судом. З пояснень сторін також вбачається, що у задоволенні клопотання щодо витребування відомостей про стан здоров`я позивача відмовлено. Згідно ст. 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 270, 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права, зокрема, права на повагу до гідності та честі, від протиправних посягань інших осіб. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Отже позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. У абзацах 1, 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. У пункті 15 вказаної постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. П.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» , визначено, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Такий висновок відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Так, відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ратифікованої Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі - Конвенція), і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Отже, як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. З огляду на викладене, аналізуючи зміст оспорюваних висловлювань, суд приходить до висновку, що оспорювана інформація, що міститься у відзиві на позов про поновлення на роботі [PERSON] а також у клопотанні про витребування доказів про стан здоров`я [PERSON] , на яку позивач посилається в своєму позові, як на неправдиву інформацію негативного характеру та таку, що зачіпає його інтереси, оскільки принижує його честь та гідність, а тому негативно охарактеризовує його особисті якості, не містить фактичних даних, а є лише припущеннями, думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності. Тому на підставі ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. У своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. Так, у рішенні у справі Lingens v. Austria, Європейський Суд зазначив, якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. А межі допустимої критики відносно політичного діяча, як такого, ширше, ніж відносно приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного слова і вчинку як з боку журналіста, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. При дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі Handyside v.United Kingdom). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, необхідно відмовити. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed