Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

18.05.2023 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Головного управління національної поліції в Запорізькій області про скасування арешту з квартири за адресою: [ADDRESS] , накладений постановою про накладення арешту на майно від 15.01.2011 року слідчого СВ Ленінського РВ ЗМУ Поліщук К. П., реєстраційний номер обтяження 10745242 від 24.01.2011 року. У лютому 2023 року позивачем при перевірці даних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майна було встановлено наявність арешту на її квартиру, за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді начальника СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області №2396/40/04-20213 від 10.03.2023 року, в рамках розслідування кримінальної справи №15011001 за обвинуваченням [PERSON] , який є онуком позивача, на майно його бабусі було накладено арешт, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя [PERSON] було визнано винним та засуджено до чотирьох років позбавлення волі без конфіскації майна. Відповідно до ст. 75 КК України, звільнено [PERSON] від призначеного покарання з випробувальним терміном два роки. Вказаним вироком суду питання про скасування арешту з майна позивача вирішено не було. Позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . та вона ніяким чином не належить [PERSON] . Вказаний арешт було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно правовим актом. Продовження арешту майна призводить до порушення прав та законних інтересів позивача, яка є власником вказаної квартири. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав заяву 22.08.2023 року про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Зі згоди позивача суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280-281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 15.04.2009 року, виданого Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.02.2023 року міститься інформація про арешт квартири за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер обтяження 10745242; підстава обтяження: постанова про накладення арешту на майн, 15011001, 15.01.2011, слідчий СВ ленінського РВ ЗМУ Поліщук К. П. Згідно відповіді начальника СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області №2396/40/04-20213 від 10.03.2023 року, в рамках досудового розслідування кримінальної справи №15011001 за ч. 2 ст. 289 КК України постановою від 15.01.2011 року було накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вироком Ленінського районного суду від 24.04.2012 року у справі №1-677/11, провадження 1/0814/53/2012 обвинувачених [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було засуджено до покарання без конфіскації майна. Оскільки обвинувачений [PERSON] мешкав за адресою: [ADDRESS] , тому арешт на квартиру міг бути пов`язаний саме з обвинуваченим [PERSON] . Відповідно до вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя №1-677/11 від 24.04.2012 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 194 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі без конфіскації майна. Питання щодо скасування арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] вироком суду не віришувалося. Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року. Згідно з п. 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виникають з цивільних правовідносин та відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 р. у справі №727/2878/19. Відповідно до ст.41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Продовження арешту майна, призводить до порушення прав і законних інтересів позивача, що суперечить положенням ст. 41 Конституції України. Наявність обтяження у вигляді арешту, який накладено на квартиру, яка позивачу, перешкоджає йому вільно розпоряджатися майном та неможливість скасування арешту в позасудовому порядку в іншій спосіб, є необхідність захисту прав шляхом скасування такого арешту, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved