Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-17 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] через представника - адвоката Бєлкіна М.Л. звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «1+1 Інтернет», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Громадська спілка «Українська асоціація футболу», про визнання інформації недостовірною та її спростування. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] є президентом Громадської спілки «Українська асоціація футболу» (далі - УАФ). [INFO] на вебсайті [INFO] було розміщено інформаційний матеріал щодо позивача під назвою « [INFO] » (посилання [INFO] ), наступного змісту (фрагмент): «Путівник по кримінальних справах щодо афер керівництва Української асоціації футболу з грошима з українського бюджету та від міжнародних донорів. Щонайменше 10 карних справ розслідують Нацполіція, ДБР, НАБУ та Прокуратура за фактами протиправної діяльності команди [PERSON] в УАФ (раніше - ФФУ). Суми збитків, завданих футбольними корупціонерами бюджету України та міжнародним організаціям (УЄФА та ФІФА), експерти й слідство оцінюють у приблизно 550 000 000 гривень. Так, йдеться про понад півмільярда гривень! На рахунку «команди мрії» [PERSON] і примітивна корупція на кшталт завищення вартості будівельних робіт, і виведення грошей в офшори, і змова з детективами НАБУ, і навіть перешкоджання законній діяльності журналістів - простіше кажучи, тиск та погрози тим, хто наважився розповідати правду про шокуючі оборудки футбольних топфункціонерів. Втім, наша редакція погроз від корупційних ділків не боїться. Ми зібрали докупи всі карні справи щодо оборудок УАФ. По суті перед вами - справжній путівник по футбольній корупції в Україні в часи, коли УАФ (до цього ФФУ) керує [PERSON] та його команда. Окремо відзначимо, що попри багаторічні розслідування досі (!) немає жодного вироку суду. Тому радимо вам звернути увагу на розділи «сума збитків» та «повідомлення про підозру». Цікаво, кому завдячує [PERSON] тим, що, попри багатомільйонні афери, покараних за них досі немає. Чому керівники Нацполіції та Поліції Києва, а також Офісу Генерального прокурора фактично бездіють у цих справах? Чому наше славетне НАБУ взагалі ніби заплющило очі на корупцію пана [PERSON] та просто скинуло справу на поліцейських? І як довго вище керівництво країни не помічатиме всіх цих фактів, які, безперечно, негативно впливають і на імідж, і на стан футболу в Україні?...» (далі по тексту «інформаційний матеріал 1»). Автор інформаційного матеріалу 1 не вказаний, матеріал проілюстровано зображенням, в тому числі президента УАФ [PERSON] . В інформаційному матеріалі 1 серед іншого міститься недостовірне твердження, яке шкодить честі, гідності та діловій репутації позивача, зокрема: «Корупційний чемпіон: все про розкрадання футбольних грошей в УАФ [PERSON] ». «На рахунку «команди мрії» [PERSON] і примітивна корупція на кшталт завищення вартості будівельних робіт, і виведення грошей в офшори, і змова з детективами НАБУ, і навіть перешкоджання законній діяльності журналістів - простіше кажучи, тиск та погрози тим, хто наважився розповідати правду про приголомшливі оборудки футбольних топфункціонерів». «Ми зібрали докупи всі карні справи щодо оборудок УАФ. По суті, перед вами - справжній путівник по футбольній корупції в Україні в часи, коли УАФ (до цього ФФУ) керує [PERSON] та його команда». Крім того, [INFO] на вебсайті [INFO] було розміщено інформаційний матеріал щодо позивача під назвою « [INFO]» (посилання [INFO]) наступного змісту: «Український футбол має очиститися. 20 грудня 2022 року - день, коли український футбол може повернутися на сторону добра. Наші джерела підтверджують розповсюджену раніше інформацію про проведення цього дня виконкому УАФ в онлайн-форматі. Причина проста - корупційність керівництва асоціації. Члени УАФ вкрай незадоволені діяльністю [PERSON] і його свити. Тим більше, коли monменеджери організації з трьох літер підозрюються у багатомільйонних злочинних схемах, за якими відкриті кримінальні справи. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вже отримали запобіжні заходи з деяких справ, але далі буде лише більше. Члени виконкому планують висловити недовіру [PERSON] та його посіпакам, які, щоби зберегти тепле місце в УАФ, вдалися до ницих маніпуляцій з погрозами та зверненням до УЄФА та ФІФА і втратою можливості проведення ЧС-2030. Проте цим шантажем здоровий глузд не зупинити. Найцікавішими пунктами порядку денного майбутнього виконкому будуть: -Висловлення недовіри Президентові УАФ [PERSON] -Висловлення недовіри та призупинення повноважень першого віцепрезидента УАФ [PERSON] - Висловлення недовіри та призупинення повноважень віцепрезидента УАФ [PERSON] - Про звільнення Генерального секретаря УАФ [PERSON] - Призначення тимчасового виконувача обов`язки Генерального секретаря УАФ. - Скликання позачергового Конгресу УАФ для обрання керівних органів та органів здійснення футбольного правосуддя УАФ. Наразі саме корупція [PERSON] і його команди є найбільшою загрозою проведення ЧС в Україні. Про це говорять не лише в Україні, а й в міжнародних ЗМІ. Ці ж медіа зазначають, що [PERSON] загрожує до 12 років позбавлення волі, якщо його визнають винним. Нагадаємо, загалом щонайменше 10 карних справ розслідують Нацполіція, ДБР, НАБУ та Прокуратура за фактами протиправної діяльності [PERSON] та його менеджерів УАФ.» (далі по тексту «інформаційний матеріал 2»). Автор інформаційного матеріалу 2 не вказаний, матеріал проілюстровано зображенням, в тому числі президента УАФ [PERSON] . В інформаційному матеріалі 2 серед іншого міститься наступне недостовірне твердження, яке шкодить честі, гідності та діловій репутації позивача: «Наразі саме корупція [PERSON] і його команди є найбільшою загрозою проведення ЧС в Україні.» Поширена інформація сформульована способом категоричного висловлювання у формі твердження про існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження вищезазначеної інформації указане повідомлення не містить критики або оцінки дій, виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин). Інформаційні матеріали у формі категоричного твердження містять фактичне звинувачення позивача у злочинах, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України. Разом із тим, [PERSON] не притягався до кримінальної, адміністративної чи іншої відповідальності за корупційні дії, отримання неправомірної вигоди, змови з правоохоронними органами або за перешкоджання діяльності журналістів. Він не внесений до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення. Отже, твердження, які містяться в обох інформаційних матеріалах, поширених на сайті відповідача, порушують презумпцію невинуватості, встановлену статтею 62 Конституції України. Позивач стверджує, що твердження, які містяться в обох інформаційних матеріалах, є недостовірними, не ґрунтуються на будь-яких вироках судів, винесених в межах кримінальних проваджень, або постановах судів у справах про адміністративні правопорушення. Наявність зареєстрованих кримінальних проваджень не є доказом вчинення тих чи інших діянь, оскільки виключно вироком суду можуть бути встановлені відповідні обставини. При цьому, як з огляду на принцип презумпції невинуватості, так і на принцип «affirmanti incumbit probatio» («хто стверджує, той і доводить»), обов`язок доведення тверджень, наведених в інформаційних матеріалах, покладається саме на відповідача як особу, яка поширила таку інформацію. Отже, в даному випадку обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. Перед зверненням до суду з даним позовом стороною позивача було проведено експертне дослідження інформаційних матеріалів та тверджень, які в них містяться, та за результатами проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи складено висновок експерта №15132, із якого слідує, що поширена інформація має негативний характер відносно [PERSON] . При цьому вказана інформація викладена саме у формі фактичного твердження, а не оціночного судження. При цьому, з огляду на те, що вказані інформаційні матеріали є анонімними, встановити їх автора та його місцезнаходження неможливо, а оспорювану інформацію було розміщено на сайті https://[INFO]/, управителем якого є ТОВ «1+1 Інтернет», яке також є особою, яка створила технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації, саме ТОВ «1+1 Інтернет» має відповідати за даним позовом. В обґрунтування позову також зазначено, що обидва інформаційні матеріали, які мають недостовірні твердження, були поширені серед необмеженої кількості людей та, вочевидь, доведені до відома більше ніж одній особі. Зокрема, станом на момент складання адвокатом відповідних актів огляду інформаційний матеріал 1 проглянуло більше 2000 осіб, а інформаційний матеріал 2 - більше 800 осіб. Крім того, в мережі Інтернет були зроблені численні публікації іншими ресурсами з посиланням на такі інформаційні матеріали. Таким чином, з інформаційними матеріалами 1 та 2 ознайомилось більше однієї особи. Із урахуванням наведеного, представник позивач стверджує, що інформаційний матеріал 1 та інформаційний матеріал 2 порушують права позивача [PERSON] та підлягають спростуванню в судовому порядку, а тому він просить: 1. Визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] , наступну інформацію, поширену [INFO] (посилання [INFO] ) на сайті [INFO]: «Корупційний чемпіон: все про розкрадання футбольних грошей в УАФ [PERSON] ». «На рахунку «команди мрії» [PERSON] і примітивна корупція на кшталт завищення вартості будівельних робіт, і виведення грошей в офшори, і змова з детективами НАБУ, і навіть перешкоджання законній діяльності журналістів - простіше кажучи, тиск та погрози тим, хто наважився розповідати правду про приголомшливі оборудки футбольних топ-функціонерів». «Ми зібрали докупи всі карні справи щодо оборудок УАФ. По суті, перед вами - справжній путівник по футбольній корупції в Україні в часи, коли УАФ (до цього ФФУ) керує [PERSON] та його команда». 2. Зобов`язати ТОВ «1+1 ІНТЕРНЕТ» спростувати вказану поширену інформацію шляхом розміщення на сайті [INFO] публікації про те, що поширена інформація є недостовірною. 3. Визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] , наступну інформації©, поширену [INFO] (посилання [INFO] ) на сайті [INFO]: «Наразі саме корупція [PERSON] і його команди є найбільшою загрозою проведення ЧС в Україні». 4. Зобов`язати ТОВ «1+1 ІНТЕРНЕТ» спростувати вказану поширену інформацію шляхом розміщення на сайті [INFO] публікації про те, що поширена інформація є недостовірною. Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача понесені стороною позивача судові витрати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 січня 2023 року головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 31 січня 2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 08 лютого 2023 року представником позивача на виконання ухвали суду подано до суду заяву із усунутими недоліками. Ухвалою суду від 09 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання. Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів. 13 березня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зокрема, представник вказує на те, що події, які стали предметом журналістського розслідування, також розслідуються правоохоронними органами, а позивач є безпосереднім фігурантом таких кримінальних проваджень як керівник ГС «Українська асоціація футболу», а також підозрюваний. Отже, межі втручання у права позивача шляхом розповсюдження інформації стосовно його публічної владної діяльності є набагато ширшими порівняно з пересічною особою, а тому журналісти як представники медіа-галузі здійснили цілком законний та обґрунтований внесок в обговорення та висвітлення суспільно важливої теми. Основна ідея позову, на думку сторони відповідача, полягає не у спростуванні конкретних суджень та даних, поширених журналістами, докази недостовірності яких матеріали справи не містять, а в загальній констатації факту, що на час поширення оспорюваної інформації щодо [PERSON] відсутній вирок суду у кримінальній справі, який набрав законної сили, що і так є загальновідомою обставиною і ніким не заперечується. Утім, в оспорюваній позивачем інформації і не йде мова про винуватість позивача у вчиненні кримінального правопорушення як про доконаний та беззаперечний факт, який встановлено відповідним рішенням суду. Основна лінія матеріалу зводиться натомість до наявності значної кількості кримінальних проваджень щодо посадових осіб УАФ, керівником якої є позивач. При цьому, за одним із них позивачу пред`явлено підозру, яка була визнана слідчим суддею обґрунтованою, зважаючи на те, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року відносно позивача застосовано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 9 880 000 грн., яка згодом була сплачена, а ухвалою цього ж суду від 17 лютого 2023 року позивача відсторонено від посади. Більше того, стверджує представник відповідача, окремими абзацами споживачам було наголошено на відсутності вироків, якими б посадових осіб УАФ визнали винними. Таким чином, незалежний спостерігач, сприймаючи відповідну інформацію, мав розуміти та розумів, що розслідування кримінальних справ ще триває, вироків, які б набрали законної сили, наразі немає, а встановлення винуватості тієї або іншої особи у скоєнні злочину перебуває у виключній компетенції суду. Що стосується характеристики конкретної інформації, достовірність якої оспорюється позивачем, то представник відповідача вважає її за своїми семантико-текстуальними характеристиками такою, що не може бути спростована, позаяк вона є вираженням журналістами думок і поглядів з урахуванням отриманої в ході здійснення своїх професіональних правомочностей інформації. Оспорювана інформація зводиться лише до висвітлення обставин, які мали, на думку журналістів, місце за часів зайняття позивачем посад Президента ФФУ (в подальшому УАФ), а також голови комітету Верховної ради України з питань бюджету та які є предметом розслідування в рамках численних кримінальних проваджень. На думку представника відповідачів, неможливим є спростування обставин вчинення кримінальних проваджень, які є предметом розслідування правоохоронних органів. Необґрунтованим у цьому контексті представник також вважає і посилання позивача на порушення презумпції невинуватості, оскільки як свідчить детальний аналіз кожної оспорюваної фрази, мова йде лише про висвітлення журналістами своїх роздумів про доброчесність посадових осіб УАФ через призму відкритих кримінальних проваджень, а не про констатування вчинення персонально позивачем кримінального правопорушення як про доконаний факт. 22 березня 2023 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якому позовні вимоги підтримано у повному обсязі. Ухвалою суду від 24 квітня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 26 квітня 2023 року представником позивача адвокатом Бєлкіним М.Л. заявлено відвід головуючому судді Ковбасюк О.О., яку ухвалою суду від 26.04.2023 визнано необґрунтованою. Згідно з ухвалою Подільського районного суду міста Києва суду від 26 квітня 2023 року у задоволенні заяви представника позивача про відвід головуючого судді відмовлено. У судове засідання сторони не з`явилися, від представників обох сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. З огляду на наведене, суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та їх представників. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є президентом Громадської спілки «Українська асоціація футболу». [INFO] на вебсайті [INFO] було розміщено інформаційний матеріал під назвою « [INFO] » (посилання [INFO] ), наступного змісту (фрагмент): «Путівник по кримінальних справах щодо афер керівництва Української асоціації футболу з грошима з українського бюджету та від міжнародних донорів. Щонайменше 10 карних справ розслідують Нацполіція, ДБР, НАБУ та Прокуратура за фактами протиправної діяльності команди [PERSON] в УАФ (раніше - ФФУ). Суми збитків, завданих футбольними корупціонерами бюджету України та міжнародним організаціям (УЄФА та ФІФА), експерти й слідство оцінюють у приблизно 550 000 000 гривень. Так, йдеться про понад півмільярда гривень! На рахунку «команди мрії» [PERSON] і примітивна корупція на кшталт завищення вартості будівельних робіт, і виведення грошей в офшори, і змова з детективами НАБУ, і навіть перешкоджання законній діяльності журналістів - простіше кажучи, тиск та погрози тим, хто наважився розповідати правду про шокуючі оборудки футбольних топ-функціонерів. Втім, наша редакція погроз від корупційних ділків не боїться. Ми зібрали докупи всі карні справи щодо оборудок УАФ. По суті перед вами - справжній путівник по футбольній корупції в Україні в часи, коли УАФ (до цього ФФУ) керує [PERSON] та його команда. Окремо відзначимо, що попри багаторічні розслідування досі (!) немає жодного вироку суду. Тому радимо вам звернути увагу на розділи «сума збитків» та «повідомлення про підозру». Цікаво, кому завдячує [PERSON] тим, що, попри багатомільйонні афери, покараних за них досі немає. Чому керівники Нацполіції та Поліції Києва, а також Офісу Генерального прокурора фактично бездіють у цих справах? Чому наше славетне НАБУ взагалі ніби заплющило очі на корупцію пана [PERSON] та просто скинуло справу на поліцейських? І як довго вище керівництво країни не помічатиме всіх цих фактів, які, безперечно, негативно впливають і на імідж, і на стан футболу в Україні?...». Крім того, [INFO] на вебсайті [INFO] було розміщено інформаційний матеріал під назвою «Падіння імперії зла. Кінець епохи [PERSON] в УАФ близько» (посилання [INFO]) наступного змісту: «Український футбол має очиститися. 20 грудня 2022 року - день, коли український футбол може повернутися на сторону добра. Наші джерела підтверджують розповсюджену раніше інформацію про проведення цього дня виконкому УАФ в онлайн-форматі. Причина проста - корупційність керівництва асоціації. Члени УАФ вкрай незадоволені діяльністю [PERSON] і його свити. Тим більше, коли mon-менеджери організації з трьох літер підозрюються у багатомільйонних злочинних схемах, за якими відкриті кримінальні справи. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вже отримали запобіжні заходи з деяких справ, але далі буде лише більше. Члени виконкому планують висловити недовіру [PERSON] та його посіпакам, які, щоби зберегти тепле місце в УАФ, вдалися до ницих маніпуляцій з погрозами та зверненням до УЄФА та ФІФА і втратою можливості проведення ЧС-2030. Проте цим шантажем здоровий глузд не зупинити. Найцікавішими пунктами порядку денного майбутнього виконкому будуть: -Висловлення недовіри Президентові УАФ [PERSON] -Висловлення недовіри та призупинення повноважень першого віцепрезидента УАФ [PERSON] - Висловлення недовіри та призупинення повноважень віцепрезидента УАФ [PERSON] - Про звільнення Генерального секретаря УАФ [PERSON] - Призначення тимчасового виконувача обов`язки Генерального секретаря УАФ. - Скликання позачергового Конгресу УАФ для обрання керівних органів та органів здійснення футбольного правосуддя УАФ. Наразі саме корупція [PERSON] і його команди є найбільшою загрозою проведення ЧС в Україні. Про це говорять не лише в Україні, а й в міжнародних ЗМІ. Ці ж медіа зазначають, що [PERSON] загрожує до 12 років позбавлення волі, якщо його визнають винним. Нагадаємо, загалом щонайменше 10 карних справ розслідують Нацполіція, ДБР, НАБУ та Прокуратура за фактами протиправної діяльності [PERSON] та його менеджерів УАФ». В обґрунтування позову сторона позивача стверджує, що частина вищезазначеної інформації, яка стосується безпосередньо особи позивача та яка була поширена серед значного кола осіб, є такою, що порушує права позивача та підлягає спростуванню в судовому порядку (зміст та обсяг інформації, яка підлягає спростуванню, наведено вище). Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача, суд виходить із наступного. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно з частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних засад демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена. Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві, й хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). Висвітлення журналістами інформації щодо можливого розкрадання бюджетних коштів має значний суспільний інтерес. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі №200/20351/18 (провадження №61-21258св19) вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі №398/3086/19 (провадження №61-9893св20) зазначено, що за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом». У рішенні ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембургу» від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не потрібно передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для цього. ЄСПЛ у справі «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України» (рішення ЄСПЛ від 05 травня 2011 року, заява № 33014/05) зауважив, що «публікація була дослівним відтворенням матеріалу, завантаженого із загальнодоступної Інтернет-газети. Вона містила посилання на джерело матеріалу та коментарі редакції, в яких вона формально дистанціювалася від змісту матеріалу. Українське законодавство, зокрема, Закон України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу, опублікованого у пресі. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими. Проте відповідно до позиції національних судів такий імунітет журналістів не поширюється на відтворення матеріалу з Інтернет-джерел, які не зареєстровані згідно із Законом України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція) зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Відповідно до статей 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи (далі - Декларація), політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, які вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується. Разом з цим, у таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року), «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких ішлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Суд зауважує, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, заснованих на інтерв`ю або відтворення висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, Series A no. 216). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у поширенні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі «Педерсен і Баадсгаард проти Данії» (980_247); рішення у справі «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії» від 25 червня 1992 року, Series A, no. 239; рішення у справі «Джерсільд проти Данії»). Отже, ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії зумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Інформація про неправомірну діяльність посадових осіб, в тому числі про корупційні діяння, за практикою ЄСПЛ, становить публічний інтерес, а тому притягнення до відповідальності за поширення такої інформації порушує статтю 10 Конвенції (п.43 рішення у справі «Надтока проти росії», п.62, п.71 рішення у справі «Морар проти Румунії», п.68 рішення «Аксель Шпрінгер проти Німеччини (№2)», п.52 рішення у справі «Оjala and Еtukeno Оy проти Фінляндії»). Свобода вираження вважається основоположною гарантією в усіх інструментах стосовно людських прав. Зокрема, у справі «Handyside v. The United Kingdom» (Заява №5493/72) ЄСПЛ дійшов до висновку про те, що «свобода вираження становить одну з найістотніших підвалин демократичного суспільства, є однією із засадничих умов для його прогресу та для розвитку кожної людини». Держава захищає право журналіста на самостійний вибір стилю викладення матеріалу та вважає, що журналістська свобода забезпечує можливість певною мірою застосовувати перебільшення чи навіть провокацію (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії 1997 р.»). Як встановлено судом, факт поширення оспорюваної інформації сторонами не оспорюється. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недостовірною інформації стосовно позивача, що міститься в інформаційному матеріалі 1, а саме інформації наступного змісту: «Корупційний чемпіон: все про розкрадання футбольних грошей в УАФ [PERSON] » «На рахунку «команди мрії» [PERSON] і примітивна корупція на кшталт завищення вартості будівельних робіт, і виведення грошей в офшори, і змова з детективами НАБУ, і навіть перешкоджання законній діяльності журналістів - простіше кажучи, тиск та погрози тим, хто наважився розповідати правду про приголомшливі оборудки футбольних топ-функціонерів» «Ми зібрали докупи всі карні справи щодо оборудок УАФ. По суті, перед вами - справжній путівник по футбольній корупції в Україні в часи, коли УАФ (до цього ФФУ) керує [PERSON] та його команда», суд зазначає, що сама назва статті «розкрадання коштів в УАФ [PERSON] », а також її подальший зміст «на рахунку «команди мрії», «ми зібрали докупи всі карні справи щодо оборудок УАФ» дають зрозуміти незалежному спостерігачу, що інформація стосується не безпосередньо самого позивача, а його «команди» (підлеглих, заступників тощо, які також (як і сам позивач), керівництва УАФ в цілому. Фактологічною базою для поширення таких суджень став Звіт Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України, свідчення різних посадових осіб, а також те, що сам позивач, Генеральний секретар УАФ [PERSON], директор Департаменту фінансів УАФ [PERSON] та директор ТОВ «ФФУ Продакшн» (засновником якого є УАФ) [PERSON] , мають статуси підозрюваних у вчиненні злочинів, пов`язаних з обійманням посад в УАФ. При цьому, в провадженні правоохоронних органів перебувають також інші кримінальні провадження щодо можливого вчинення посадовими особами УАФ кримінальних правопорушень, підозри у вчиненні яких наразі не вручалися. Крім того, з огляду на наявність вищезазначених ухвал Печерського районного суду м. Києва, якими відносно позивача було застосовано запобіжний захід та відсторонено його від посади в рамках кримінального провадження, підозра позивача у вчиненні злочину була визнана судом обґрунтованою. Проаналізувавши зміст інформаційного матеріалу 2, у якому міститься оспорювана інформація: «Наразі саме корупція [PERSON] і його команди є найбільшою загрозою проведення ЧС в Україні», суд приходить до висновку, що наведена інформація є цілком достовірною та не порушує презумпцію невинуватості, оскільки, як з`ясовано судом, в багатьох засобах масової інформації було поширено дані щодо можливої причетності позивача до вчинення корупційних правопорушень, а тому очевидно, що така інформація впливає на рішення міжнародних футбольних органів, яке буде прийнято щодо країни господаря проведення Чемпіонату Світу з футболу в Україні. При цьому, зі змісту поширеної інформації наступного змісту: «Наразі саме корупція [PERSON] і його команди є найбільшою загрозою проведення ЧС в Україні. Про це говорять не лише в Україні, а й в міжнародних ЗМІ. Ці ж медіа зазначають, що [PERSON] загрожує до 12 років позбавлення волі, якщо його визнають винним» вбачається, що така інформація не порушує презумпцію невинуватості, оскільки мова йде лише про оголошення [PERSON] підозри, що є достовірним та загальновідомим фактом, тобто оспорювана позивачем інформація є лише версією медіа, а не фактичним твердженням. Таким чином, оспорювана інформація зводиться лише до висвітлення обставин, які мали, на думку журналістів та правоохоронних органів, місце за часів зайняття позивачем посад Президента ФФУ (в подальшому УАФ), а також голови комітету Верховної ради України з питань бюджету та які є предметом розслідування в рамках кримінальних проваджень. Суд також враховує, що кримінальні справи відносно позивача, а також інших посадових осіб Громадської спілки Українська асоціація футболу (раніше Федерації Футболу України), зокрема, пов`язані з використанням коштів, які мали бути використані для будівництва футбольної інфраструктури, є резонансними і суспільство природньо проявляє великий інтерес до даної тематики, а тому медіа абсолютно обґрунтовано користувалося наданими їй Законом України «Про інформацію», а також Законом України «Про телебачення та радіомовлення» правомочностями на збір та поширення оспорюваної інформації. Отже, задовольняючи інтереси соціуму, журналісти спеціалізованого на тематиці футболу вебсайту footballhub.ua не могли обійти стороною поширену в мережі Інтернет отриману від правоохоронних органів та посадових осіб найвищого рівня інформацію, яка спростовується в рамках даного спору. При цьому публічний контроль громадськості за використанням коштів та дотриманням порядку їх використання обумовлюється некомерційною метою здійснення діяльності УАФ, статусом громадської спілки, а також отриманням цільових коштів на реалізацію соціальних футбольних проектів (будівництво інфраструктури, популяризацію спорту тощо). Окрім того, значний суспільний інтерес оспорюваної інформації пояснюється публічним статусом самого позивача як чиновника топ-рівня (діючого президента УАФ) та подій, які розверталися за часів, коли позивач одночасно був народним депутатом Верховної Ради України, заступником голови фракції та головою комітету Верховної Ради України з питань бюджету. При цьому, кримінальні провадження, які стали предметом журналістського розслідування, розслідуються правоохоронними органами, а позивач є безпосереднім фігурантом таких кримінальних проваджень, як керівник ГС «Українська асоціація футболу», посадові особи якої підозрюються у вчиненні кримінальних правопорушень, а також як безпосередньо підозрюваний за одним із кримінальних проваджень. Отже, межі втручання у права позивача шляхом розповсюдження інформації стосовно його публічної владної діяльності, а також кримінальних проваджень, які розслідуються стосовно посадових осіб організації, яку [PERSON] очолює, є набагато ширшими порівняно з пересічною особою, а тому журналісти вебсайту footballhub.ua, як представники медіа-галузі, здійснили цілком законний та обґрунтований внесок в обговорення та висвітлення суспільно важливої теми. При цьому суд визнає, що поширена журналістами інформація могла занепокоїти позивача, а форма її викладу могла бути розцінена ним як дошкульна та провокативна. Однак, незважаючи на форму викладу, по своїй суті поширена інформація є власною оцінкою (інтерпретацією) журналістами певних подій та отриманих ними відомостей, не містить фактичних тверджень про вчинення позивачем правопорушень, а спрямована на привернення уваги громадськості до питань державних закупівель та дає можливість глядачу самостійно проаналізувати відомості, отримані журналістами. Значний суспільний інтерес пояснюється й тим, що інформація стосується [PERSON] як публічної особи, який обіймав посаду президента Асоціації футболу України та подій, які розверталися за часів, коли позивач був народним депутатом Верховної ради України та заступником голови фракції, головою комітету Верховної ради України з питань бюджету. Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що інформаційні матеріали 1 та 2, які є предметом судового розгляду, містять роздуми авторів статті відносно певних дій в частині використання бюджетних коштів, що є свободою вираження поглядів і є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи статус позивача [PERSON] та зміст оскаржуваної інформації, суд вважає, що сторона позивача не довела, що поширена відповідачем інформація була спрямована на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, оскільки така інформація носить характер критики публічної особи, межа допустимої критики якої є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі №607/2775/17 щодо меж допустимої критики публічних осіб, за положеннями ст. 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. Отже, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та публічних осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача, наведені в заперечення позову, та приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача у цій частині. Щодо наданого стороною позивача висновку експерта, складеного за результатами проведеної лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Судом критично оцінюється вказаний висновок, згідно з яким оскаржувана інформація є фактичними твердженнями, оскільки зазначений висновок експерта не враховує правові позиції (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), які висловлені в рішенні Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), враховуючи те, що відповідачем висловлені оціночні судження роботи позивача саме як публічної особи. При цьому суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини, який вказав на те, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного, враховуючи встановлені вище судом обставини та визначені відповідно до них правовідносини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові, - на позивача. Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача - адвокат Здоровець С.В. просить стягнути з позивача на користь ТОВ «1+1 ІНТЕРНЕТ» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, понесені відповідачем витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, підлягають стягненню з позивача по справі. Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17 (провадження №К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved