Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 03.07.2019 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який в подальшому уточнила і свої вимоги мотивувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Вона в установлений законом термін, а саме 13 лютого 2019 року, звернулася до Сумської міської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Після звернення до вказаної нотаріальної контори їй було повідомлено, що із відповідною заявою до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Ситника С.М. звернулися також інші спадкоємці, та у зв`язку із вказаним заяву позивача було передано до вказаного приватного нотаріуса. Позивачу нотаріусом було повідомлено, що за життя її батько [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотарівального округу Ануфрієвим А.О. 25 січня 2019 року, згідно якого, все майно, що йому належить на день його смерті, він заповідає [PERSON] . На день смерті батько позивача [PERSON] фактично прийняв після смерті своєї матері - бабусі позивачки, [PERSON] , спадкове майно - будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Власником вказаного будинку є [PERSON] . Позивач вказує, що і батько і бабуся мешкали разом за вказаною адресою, у зв`язку з чим батько [PERSON] фактично прийняв спадщину, а саме зазначений будинок. Позивач [PERSON] зазначає, що на даний час вона є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті її батька, крім того вказує, що хоча разом з батьком і не мешкала, однак підтримувала із батьком родинні відносини. Вказує, що її батько [PERSON] вживав наркотичні засоби, часто був у неадекватному стані, перебував на лікуванні у психіатричних закладах, а також на диспансерному обліку в КЗ СОР «Обласний наркологічний диспансер». Постійно спілкуючись із особами, які вживали алкоголь та були схильні до вчинення правопорушень, батько передав їй усі належні правовстановлюючі документи. З копії заповіту та наданих медичних документів вбачається, що заповіт від імені батька був посвідчений нотаріусом Ануфрієвим А.О. 25 січня 2019 року, тобто у той час, коли батько позивача перебував на стаціонарному лікуванні у лікарні. На думку позивача заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. 25 січня 2019 року від імені [PERSON] , за реєстровим номером 128, не відповідає волі її батька, оскільки на момент вчинення він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Позивач вказує, що при посвідченні вказаного заповіту нотаріусом Ануфрієвим А.О. було допущено порушення вимог щодо його форми та змісту, а саме: в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій не зазначається місце вчиненні нотаріальної дії (удома, в лікарні, тощо) із зазначенням адреси, також всупереч наявним нормам, в журнал не внесено прізвище, ім`я, та по батькові особи, яка зробила виклик; її місце проживання; містяться необумовлені виправлення часу виїзду нотаріуса для здійснення нотаріальної дії; адреса, де було вчинено нотаріальну дію, підпис особи, яка зробила виклик. Крім того, нотаріусом не надано копій звернень, на підставі яких ним було прийняте доручення для виїзду на місце вчинення правочину. Вважає, що вказане є підставою для визнання його недійсним. На підставі вищевикладеного позивач просила суд визнати недійсним заповіту, що посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. 25 січня 2019 року від імені [PERSON] , за реєстровим номером 128. Заяви, клопотання. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали через його необгрунтованість, просили відмовити у його задоволенні. Треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Ситник С.М. та приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Ануфрієв А.О. у судове засідання не прибули, хоча повідомлялись про час і місце розгляду справи. Відповідно до письмової заяви приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Ситник С.М. просив розглянути справу без його участі. Відповідно до письмової заяви приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Ануфрієв А.О. просив розглянути справу без його участі та відмовити у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю. Процесуальні дії\~у справі. Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 15.07.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі. 30.09.2019 року витребувано у приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Ануфрієва Андрія Олександровича копію заповіту, від імені [PERSON] , посвідченого 25.01.2019 року та всі документи, які пов`язані з вищевказаним заповітом. 15.10.2019 року вжиті заходи щодо забезпечення позову, а саме накладено арешт на житловий будинок за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1899852159101), право власності на який зареєстровано за [PERSON] , яка померла [INFO] . Заборонено вчиняти дії, а саме - відчуження, передачу в оренду, користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , проживати в зазначеному будинку будь-яким особам, вчиняти будь-які дії пов`язані з його демонтажем, реконструкцією, використанням земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS] , на якій розташовано зазначеним житловий будинок. 09.12.2019 року витребувано з медичних закладів, у яких перебував на лікуванні [PERSON] для встановлення питання чи міг [PERSON] на час вчинення правочину підписання заповіту, усвідомлювати значення своїх дій та чи міг керувати ними, а також у приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Ануфрієва А.О. інформацію для з`ясування обставин посвідчення ним заповіту. 03.01.2020 року заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Казак М.В. про відвід судді Корольової Г.Ю. визнано необґрунтованою, зупинено провадження у справі. 10.01.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Казак М.В. про відвід судді Корольової Г.Ю. 15.01.2020 року поновлено провадження у справі. 25.02.2020 року повторно витребувано у приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Ануфрієва А.О. інформацію для з`ясування обставин посвідчення ним заповіту. 19.03.2020 року від [PERSON] надійшла уточнена позовна заява. 23.06.2020 року суд закрив підготовче засідання і призначив справу до розгляду по суті. 18.09.2020 року зупиненко провадження у справі. 21.04.2021 року поновлено провадження у справі. 11.10.2021 року визнано обов`язкову явку приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Ануфрієва А.О. 24.11.2021 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, провадження по справі зупинено. 06.01.2022 року поновлено провадження у справі. 21.06.2022 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, провадження по справі зупинено. 05.06.2023 року поновлено провадження у справі. Фактичні обставини, встановлені судом. Так, позивач [PERSON] народилась [INFO] , її батьками записано [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28.04.1994 року. 27.10.2017 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрацію шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 27.10.2017 року. За життя, батько [PERSON] - [PERSON] фактично прийняв, але не отримав свідоцтва про право на спадщину після смерті своєї матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкове майно - будинок за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] (бабуся позивача) разом проживали та були зареєстровані в зазначеному будинку за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з чим, [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері фактично. 25.01.2019 року [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, відповідно до якого заповідав належні йому житловий будинок те земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. та у зв`язку з хворобою [PERSON] нотаріальну дію вчинено за місцем його лікування, а саме у Центральній міській лікарні (ЦМЛ). Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 25.01.2019 року № 54883331, реєстрацію заповіту [PERSON] від 25.01.2019 року здійснено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. 25.01.2019 року, реєстраційний номер 128. [INFO] у віці 57 років помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12.02.2019 року. 11.02.2019 року із заявою про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , звернувся спадкоємець за заповітом [PERSON] , а 13.02.2019 року донька спадкодавця [PERSON] . Згідно з даними медичних карт стаціонарного хворого [PERSON] № 1167 та № 874 вбачається, що останній перебував під спостереженням у лікаря психіатра з 2014 року з діагнозом «Шизоафективний розлад, маніакальний тип F 25.0.» Про це свідчать анамнестичні дані про лікування у гострому психіатричному відділенні в м. Суми з характерною для ендогенного захворювання симптоматикою, прийом специфічних антипсихотичних препаратів. Загалом, упродовж життя тричі проходив стаціонарно лікування, під час госпіталізації в 2014 та 2017 роках мав підвищений настрій, був непродуктивно діяльний, мав прояви неадекватної, розгальмованої поведінки. Стан розцінювався як «маніакальний», проте не зафіксовані продуктивний психічні розлади у вигляді маячення чи розладів сприйняття. Після проведення лікування виписувався додому у задовільному психічному стані, при виписці продуктивних розладів не виявляв, антисоціальних та суїцидальних тенденцій не мав. Госпіталізації були завжди за згодою пацієнта. Востаннє лікувався у гострому психіатричному відділенні 04.01.2019 року по 14.01.2019 року, діагноз: Шизоафективний розлад, маніакальний тип F 25.0, проте за даними медичної карти, не мав ознак маніакального стану, а надходить повторно, за самозверненням. Так, 18.01.2019 року швидкою допомогою [PERSON] був доставлений до терапевтичного відділення КУ СМКЛ №1 у супроводі друзів, де проходив стаціонарне лікування, обстеження з діагнозом: Цироз печінки, стадія декомпенсації. Синдром портальної гіпертензії. Асцит. Вторинна анемія тяжкого ступеня. Правобічний гідроторакс. Гіпертонічна хвороба II ст. Ill ст. ризик 3. Гіпертензивне серце, синусова тахікардії, CH II Б-ІП ФК 4. Енцефалопатія II ст. змішаного генезу. К 74.6. На дату складання спірного правочину, а саме 25.01.2019 року оглядався лікуючим лікарем, хірургом. При оглядах 25.01.2019 року були скарги на задишку при фізичному навантаженні, загальну слабкість, набряки ніг, живота, періодичні болі у ділянці серця. Загальний стан середньої важкості. За весь час лікування в терапевтичному відділені, лікуючим лікарем, зав. відділенням не призначалась консультація психіатра через відсутність неадекватної поведінки. Після лікування був виписаний з покращенням, відсутні рекомендації щодо звернень до психіатра. Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 14.12.2022 року №451, [PERSON] станом на 25.01.2019 року страждав хронічним психічним захворюванням у формі Шизоафективного розладу, маніакальний тип, ремісія. За своїм психічним станом (з урахуванням наявних соматичних захворювань та медикаментозного лікування), [PERSON] при складанні спірного правочину 25.01.2019 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 24.02.2021 року, суд установив факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком [PERSON] , [INFO] , а [PERSON] , яка померла [INFO] є матір`ю [PERSON] , який помер [INFO] , та бабусею [PERSON] , [INFO] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] це її донька, [PERSON] - колишній чоловік. Кушніра не знала до початку судових засідань. В шлюбі була з 1993 по 1997 чи 1998 рік, [PERSON] народилася 1994 року. Після розлучення вони з [PERSON] не проживали, але спілкувалися, він мешкав зі своєю матір`ю. Вони приїздили, спілкувались. Після смерті бабусі (його матері), деякий час була перерва у спілкуванні, бо донька навчалася в університеті. Після смерті бабусі, батько пропонував спілкуватися з донькою частіше. Він жив з іншою жінкою якийсь час. Спосіб життя був такий, що він вживав наркотичні, мав відхилення психіки і вона знає, що неодноразово лікувався. Знає, що коли його мама була жива, поліція його забрала, бо він ходив з іконою, кидався під тролейбус, вліз у програму «Жди меня». Адекватні дії полягали в тому, що він спав, їв, потреби життєдіяльності справляв. За життя бабусі казав, що все буде доньці. Було таке, що вона йому зробила паспорт, але він його собі забрав. Документи на будинок були у доньки, але вона цього не знала. Станом на січень 2019 спілкувалися рідко, бо [PERSON] лежала на збереженні і їй не до нього було. Останній телефонний дзвінок - 28.01, він їй сказав, що почувається дуже погано, що його отруїли. Свідок [PERSON] допитаний у судовому засіданні, суду пояснив, що [PERSON] знає, вона донька [PERSON] , а [PERSON] не знає. Міргорода знав приблизно 10 років в різні періоди життя. З ним проживала мати його дружини (теща). У них з [PERSON] були спільні знайомі, бував у нього вдома. Перед смертю його цікавило питання нерухомості, в нього були проблеми з паспортом. Він казав, що все залишиться доньці. Він був адекватний, але вживав наркотики, це всі знали, і з 2014 року з головою в нього стало не в порядку: катався з іконою в маршрутках, повиривав собі зуби здорові, агітував за щось, зірвав прямий ефір програми «Жди меня». Коли [PERSON] був у психіатричній лікарні, то приносив йому передачу, це було в 2014-2015 роках, батьки потім перестали спілкуватись. Перед смертю не спілкувалися, ну як, періодично бачились, заходив, зідзвонювались, не зовсім нормальний був, була сплутана мова, інколи до нього щось поверталось. Свідок зазначив, що на його думку, [PERSON] не усвідомлював свої дії, він якраз перед смертю казав що треба лягти в лікарню і лягав, сам розумів, що треба лягти в лікарню. Виглядав неохайно. До нього приходили, робили замки, лічильники міняли, але в нього у домі були сторонні, він переживав за своє майно, він був неадекватний. Також свідок вказав, що [PERSON] хотів зробити документи і призначити доньку опікуном та переоформити будинок на неї. Останні півроку його життя він часто спілкувався з приводу будинку, в процесі розмови заходила про це мова. Він запитував, як теща поживає, як дочка, скільки треба грошей, щоб відновити документи. Перед смертю свідок мало з ним спілкувався, проте він говорив, що хоче лягти в психіатричну лікарню. Свідок [PERSON] (відповідач по справі) допитаний у судовому засіданні, суду пояснив, що [PERSON] не знає, а її батька [PERSON] знає і у нього з ним були дружні стосунки. Знав його з дитинства, сім`ями дружили. Свідок зазначив, що до смерті, Міргород місяць був у лікарні №1, і він приходив до нього щодня, залишав гроші на ліки у завідувача та в аптеці, сам купував ліки. Зазвичай [PERSON] був нормальна людина, може життя в нього було складне, але він був хороша людина, сусіди добре відзиваються, вони і були на похоронах. Свідок вказав, що його похоронами займався він, матір [PERSON] теж ховали сусіди. Про лікування в психіатричній лікарні та вживання наркотичних засобів він нічого не знає. Свідок вважає, що з нього зробили «дурня» цілеспрямовано, він за весь час спілкування завжди був адекватний. Свідок [PERSON] пояснив також, що йому було відомо, що [PERSON] зробив заповіт на його користь. Він дзвонив нотаріусу і оформляв папірці, Міргород просив його взяти номер телефона нотаріуса, саме [PERSON] і він йому дав. Миргород казав, що хоче зробити довіреність, а про заповіт не казав, крім того, не говорив, що в нього є донька. Про існування доньки свідок дізнався під час судів. Міргород також говорив, що його жінка викрала в нього документи і йому ніяких документи він не давав. Допитана у судовому засіданні [PERSON] , який суду показала, що вона є лікарем терапевтичного відділення КНП «Центральна міська клінічна лікарня» По суті пояснила, що з [PERSON] не знайома, а [PERSON] - особисто не знайома, а [PERSON] бачила як пацієнта. Міргород проходив лікування у відділенні з 18.01.2019 по 29.01.2019, він був важкий соматичний хворий, з набряками, анемічний. До нього приходив [PERSON] , який і придбава ліки, більше нікого не бачила. Про лікування у психіатричному закладі їй невідомо. Стан [PERSON] був тяжкий: цироз печінки декомпенсований, більше перебував у палаті, у ліжку. Він потребував стороннього догляду через задишку, на обстеження возили на каталці, з палати не виходив. Проте виписувався він з покращенням. Свідок також зазначила, що про нотаріуса Міргород не говорив і про заповіт вона нічого не знає. Свідок [PERSON] допитаний у судовому засіданні, суду пояснив, що є сусідом [PERSON] та покійного [PERSON] , з яким були добросусідські відносини. Міргород був нормальним, користувався авторитетом у сусідів. Останній раз бачив його за 5 днів до смерті, нічого незвичайного у його поведінці не помітив - адекватний чоловік. На запитання свідок пояснив, що йому відомо, що [PERSON] був засуджений і ніби 25 років сидів у в`язниці. Чи лікувався в психлікарні не знає. Останнім часом не було у нього дружини, в лікарні його не провідував. Знає, що стосунки [PERSON] з [PERSON] були дружні, ще від бабусі і матері вони дружили. Міргород вживав спиртне «як усі», на свята, за наркотики не знає. За 5 днів до смерті, [PERSON] був лежачим, не ходив, відро стояло поруч. Продукти харчування в нього були, оскільки [PERSON] йому їх привозив. Свідок [PERSON] допитаний у судовому засіданні, суду пояснив, що [PERSON] він знав ще з дитинства. Він був нормальний чоловік, «своя людина». У лікарні його не провідував. Востаннє бачив його за день до смерті, він поводив себе адекватно, хоча з ліжка він не вставав, відро стояло біля нього. Під час спілкування [PERSON] не говорив за дітей і те, що в нього є донька свідок не знав, так само як і нічого не знає про заповіт. Також свідок додав, що ані [PERSON] , ані [PERSON] йому не знайомі. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Відповідно до ст. ст. 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК). Згідно зі статтею 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Частиною першою статті 203\~ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України). Загальні підстави недійсності правочину визнечені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятоюта шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положеннями статті1257\~ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до частин першої та другої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Зазначене вказує на те, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 13.01.2021 року по справі № 242/61/19, провадження № 61-8132 св 20. Так, пред`являючи позов, [PERSON] посилалась на те, що момент складення заповіту перебував у стані, в якому не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, не міг висловити свою волю нотаріусу, в зв`язку з вживанням наркотичних препаратів, наявними в нього психічними захворюваннями та значним погіршенням загального стану здоров`я, що є підставою для визнання заповіту недійсним. Висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 14.12.2022 року №451, встановлено, що [PERSON] станом на 25.01.2019 року страждав хронічним психічним захворюванням у формі Шизоафективного розладу, маніакальний тип, ремісія. За своїм психічним станом (з урахуванням наявних соматичних захворювань та медикаментозного лікування), [PERSON] при складанні спірного правочину 25.01.2019 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Досліджуючи матеріали справи, суд встановив відсутність належних та допустимих доказів, які підтверджують, що спадкодавець на момент укладення заповіту, через власний психічний та емоційний стан не усвідомлював значення своїх дій. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.ст.77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, з наявних матеріалів справи не вбачається, що [PERSON] на час складання заповіту 25.01.2019 року перебував у стані, який спричинив те, що він не усвідомлював значення своїх дій. Тому суд доходить висновку, що спадкодавець був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при здійсненні зазначеного правочину. Щодо посилання позивача на визнання недійсним заповіту через порушення вимог його змісту та форми, суд зазначає наступне. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається з копії заповіту який долучено до матеріалів справи, а у подальшому досліджено і судовому засіданні, заповіт [PERSON] складено у письмовій формі, при цьому заповіт містить місце складання «у зв`язку з хворобою [PERSON] нотаріальну дію вчинено за місцем його лікування, а саме у Центральній міській лікарні (ЦМЛ)». Час складання 25.01.2019 року о 11-30 год. Спірний заповіт записаний та викладений нотаріусом на прохання заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Як зазначено в тексті заповіту від 25.01.2019 року, зміст ст.ст. 1234, 1241, 1254, 1255, 1307\~ЦК України [PERSON] роз`яснено нотаріусом. Заповіт складено та підписано в двох примірниках, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Ануфрієва А.О., а другий видається заповідачу. Також, вказаний заповіт містить рукописний запис (мовою оригіналу): «Цей Заповіт прочитано мною [PERSON] особисто в голос та підписано власноручно» та у рядку «Підпис» міститься рукописний текст: « [PERSON] » та підпис заповідача. Статтею 41\~Закону України\~«Про нотаріат» передбачено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимогЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зміст частини першої статті 1257\~ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України. Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. У судовому засіданні достеменно встановлено, що оспорюваний заповіт складено у письмові формі та посвідчений нотаріально, занесено до Спадкового реєстру. Крім того, не зазначення адреси вчинення нотаріальної дії, а саме лікарні та неправильної її назви, тобто невідповідність назви зазначеної у заповіті, та вказаної у свідоцтві про її державну реєстрацію не дає підстав для визнання заповіту недійсним. До того ж, посилання позивача на те, що у журналі для реєстрації нотаріальних дій містяться необумовлені виправлення, суд зазначає, що це є технічною опискою і не впливає на дійсність заповіту. Деякі технічні помилки не можуть бути підставою нікчемності заповіту, оскільки особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача та відповідність його волі розпорядження про призначення спадкоємців за заповітом. Відповідно до п. 2 Глави 8 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» дописки, закреслені слова чи інші виправлення, які є в документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій, повинні бути застережені підписом відповідної посадової особи і печаткою установи, підприємства або організації (у разі наявності) чи особи, яка видала документ. При цьому виправлення повинні бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім виправлене чи закреслене. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, викладений у вигляді письмового документу, підписаний безпосередньо заповідачем у присутності нотаріуса, посвідчений нотаріусом, який перевірив дієздатність заповідача і з`ясував його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок його смерті. Нотаріусом дотримано порядок посвідчення заповіту. Доводи позивача, щодо відсутності усвідомлення спадкодавця на момент вчинення оспорюваного правочину значення своїх дій, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами дослідженими судом в судовому засіданні. Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема у постановах від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21), про те, що свобода заповіту є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, зокрема, повагу до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed