Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої адміністративним правопорушенням. Позовна заява обгрунтована тим, що 11 лютого 2023 року близько 22 год. 55 хв., в с. Колки по вул. Л. Яцути, відповідач [PERSON] вчинив дрібне хуліганство, а саме в громадському місці образливо чіплявся до його сина [PERSON] , шарпав за одяг, нецензурно лаявся та застосував фізичну силу відносно його автомобіля марки "Chevrolet Aveo", реєстраційний номер [NUMBER] , а саме: розбив задній лівий ліхтар, 3 шт. колісних ковпаків, зламав корпус зовнішнього правого дзеркала, накладку декоративної кришки багажника, деформував передні праві двері автомобіля. Даний автомобіль належить йому на праві приватної власності. Постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 09 березня 2023 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 Кодексу України\~про адміністративні\~правопорушення та\~накладено на\~нього адміністративне\~стягнення у\~вигляді штрафу\~в розмірі\~п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 грн. (вісімдесят п`ять гривень). Вищевказана постанова суду набрала законної сили 21 березня 2023 року. Вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні (Сврз), в результаті його пошкодження на дату (11 лютого 2023 року) становить 15782,26 грн., що підтверджується звітом про оцінку автомобіля. Крім того, незаконними діями відповідача [PERSON] йому було завдано моральної шкоди, що виразилась у хвилюваннях за стан здоров`я сина, який потерпів від дій відповідача, у відсутності транспортного засобу, який використовувався в робочих цілях, емоційному стресі внаслідок пошкодження автомобіля, хвилюванні через необхідність перелаштовувати налагоджений ритм життя та підлаштовувати свій день під графік роботи громадського транспорту. У зв`язку з цим, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] завдану йому матеріальну та моральну шкоду, а також витрати на проведення експертних досліджень та посенені витрати з оплати судового збору. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] \~судовому засіданні\~позов не\~визнав та\~просив суд\~відмовити в\~його задоволенні\~з підстав,\~викладених у\~відзиві на\~позовну заяву,\~зазначивши,\~що він\~дійсно 09\~березня 2023\~року був\~притягнутий до\~адміністративної відповідальності\~за ст.173\~КУпАП.\~Однак заперечує\~свою причетність\~до пошкодження\~автомобіля марки "Chevrolet Aveo", реєстраційний номер [NUMBER] , яким тоді керував [PERSON] . Окрім того, відповідач [PERSON] зазначив, що наданий суду звіт про оцінку\~автомобіля "Chevrolet\~Aveo" №049/2023 від 19 квітня 2023 року, не слід брати до уваги, оскільки він складений не у порядку, встановленим законом. Також [PERSON] зазначив, що звіт про оцінку автомобіля складений мйже через два місяці після конфлікту, що стався між ним та [PERSON] . Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи та встановивши, що вимоги позивача не зачіпають інтереси третіх осіб, а прийняте рішення суду не суперечить вимогам чинного законодавства, суд дійшов такого висновку. Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Постановою Дубровицького районного суду Рівненської області від 09 березня 2023 року, відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 Кодексу України\~про адміністративні\~правопорушення та\~накладено на\~нього адміністративне\~стягнення у\~вигляді штрафу\~в розмірі\~п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 грн. (вісімдесят п`ять гривень). Відповідно до частини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, яка визначає підстави звільнення від доказування, ухвала суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена ухвала суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 Цивільного кодексу України. За змістом пунктів 8, 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту порушеного права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен встановити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Предметом судового розгляду у цій справі є вимога позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої адміністративним правопорушенням, що мало місце 11 лютого 2023 року. При цьому особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, позивачем визначено [PERSON] у зв`язку з тим, як обґрунтовує позивач свою позицію, що саме він пошкодив його автомобіль, а тому має відповідати за завдану шкоду. Пунктом 1 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Крім того, як визначено частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода зокрема полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Так, на підтвердження наявності підстав для покладення на [PERSON] обов`язку відшкодувати завдану шкоду, стороною позивача суду надано такі докази: - звіт №049/2023 про оцінку автомобіля "Chevrolet Aveo", реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску - 2007, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , колір - чорний, складеного 19 квітня 2023 року ФОП [PERSON] , з якого вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля "Chevrolet\~Aveo",\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] , без урахування коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні (Сврз), в результаті його пошкодження на дату (11 лютого 2023 року) становить 15782,26 грн. (а.с.13-20); - акт огляду транспортного засобу від 02 квітня 2023 року, з якого вбачається, що у автомобіля "Chevrolet Aveo" було виявлено наступні пошкодження: розбитий задній лівий ліхтар, розбиті колісні ковпаки в кількості 3 шт., зламаний корпус зовнішнього правого дзеркала, зламана накладка декоративної кришки багажника, деформувані передні праві двері автомобіля (а.с.23-1-22); - свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , з якого вбачається, що позивач [PERSON] є власником автомобіля "Chevrolet Aveo", реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.23); - фототаблиця (а.с.24-27); - ремонтна калькуція №049/2023 від 19 квітня 2023 року (а.с.28-29); - аркуш перевірки даних №049/1023 від 19 квітня 2023 року (а.с.30); - інформація про вартість автомобіля (а.с.31); - кваліфікаційне свідоцтво оцінювача (а.с.32); свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів (а.с.33); сертифікат суб`єкта оціночної діяльності (а.с.34); свідоцтво платника єдиного податку (а.с.35); витяг з ЄДР (а.с.36); - товарний чек №049/2023 від 19 квітня 2023 року, з якого вбачається, що позивач [PERSON] оплатив послуги оцінювача - ФОП [PERSON] за огляд, фотографування автомобіля "Chevrolet Aveo" та виконання звіту №049/2023 (а.с.37). Таким чином, позивач зазначає, що йому відповідачем спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 15782,26 грн. Суд, ознайомившись із вказаним звітом про оцінку\~автомобіля "Chevrolet\~Aveo" №049/2023 від 19 квітня 2023 року, не бере його до уваги, з огляду на такі обставини. Відповідно до статті 83 Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до частин 1, 2 статті 106 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Звіт про оцінку\~автомобіля "Chevrolet\~Aveo" №049/2023 від 19 квітня 2023 року не є належним і допустимим доказом з огляду на те, що статтею 106 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи, однак частиною 6 статті 106 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з частиною 5 статті 106 Цивільного процесуального кодексу України, у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Звіт про оцінку\~автомобіля "Chevrolet\~Aveo" №049/2023 від 19 квітня 2023 року не містить відомостей, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. З огляду на те, що звіт про оцінку\~автомобіля "Chevrolet\~Aveo" №049/2023 від 19 квітня 2023 року одержаний не у порядку, встановленим законом, суд вважає наданий позивачем звіт неналежним і недопустимим доказом, яким позивач обґрунтовує розмір заподіяної шкоди його майну. Окрім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів звіту про оцінку\~автомобіля "Chevrolet\~Aveo" №049/2023 від 19 квітня 2023 року , реєстраційний номер [NUMBER] , вбачається, що акт огляду транспортного засобу складений 02.04.2023 року, тобто майже через два місяці після інциденту, що стався між позивачем та відповідачем. Аналогічний правовий висновок щодо належності і допустимості як доказу висновку експерта міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18. Тобто враховуючи наведене, позивачем на підтвердження завданої йому матеріальної шкоди після пошкодження автомобіля не було надано суду відповідних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у розумінні статей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно зі статтею 79 Цивільного процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 Цивільного процесуального кодексу України). Частиною 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що закріплено у частині 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частин 1, 2 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Для підтвердження завданої позивачу матеріальної шкоди після пошкодження автомобіля допустимим може вважатися доказ, згідно якого вартість пошкодженого майна була б визначена у порядку встановленому законом, яким в даному випадку є висновок експерта. Однак, стороною позивача не заявлялося клопотання про призначення судової експертизи. Наведені обставини позбавляють суд можливості достовірно та беззаперечно встановити завдану йому матеріальну шкоди після пошкодження автомобіля, що входить до предмета доказування по даній справі. Статтями 28, 29 Закону №1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Верховний Суд у постанові від 13 березня 2018 року у справі №910/9396/17 вказав, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру виходять з фактичної суми, встановленої висновком судової автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавачпослуг з ремонту автомобіля платником ПДВ. Системний аналіз положень статті 22 та статті 1192 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі непроведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому. При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрати. Судом під час розгляду справи було встановлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вартості проведеного позивачем ремонту автомобіля, що унеможливлює встановлення фактичного розміру, завданої йому шкоди, в зв`язку з чим, у суду відсутні підстави брати до уваги визначену оцінювачем вартість відновлювального ремонту, який визначено на пошкодження автомобіля, оскільки у такому разі звіт оцінювача не є визначальним доказом вартості відновлювального ремонту, оскільки у ньому зазначені лише можливі витрати, які можуть бути понесені позивачем, в свою чергу, після фактичного здійснення ремонту автомобіля, розмір збитку, про відшкодування якого просить Позивач, повинен визначатися як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт. До аналогічних висновків прийшов також Верховний Суд у постановах №753/19288/14-ц від 30 жовтня 2019 року та №591/3152/16-ц від 25 березня 2019 року. Відповідно до частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем не надано доказів понесених останнім витрат на відновлення свого автомобіля, звіт №049/2023 від 19 квітня 2023 року містить лише можливі витрати, які можуть бути понесені позивачем, з огляду на те, що звіт про оцінку автомобіля від 049/2023, як вже зазначалося судом є недопустимим доказом, який не може встановити дійсні обставини справи, тому суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження його автомобіля, також суд звертає увагу, що суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що вказаний позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 Цивільного процесуального кодексу України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Крім того, суд бере до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні пояснили, що 11 лютого 2023 року, вони разом із [PERSON] відпочивали в кафе, що в с. Колки, Сарненського району Рівненської області. В період часу з 22 по 23 год., вони втрьох стояли на вулиці поблизу кафе на спілкувалися. В той час біля кафе стояв автомобіль марки "Chevrolet Aveo", чорного кольору, біля якого знаходилися місцеві жителі та жителі сусідніх сіл в кількості 12-12 чоловік. В якийсь момент один із хлопців, житель с. Біле, котрий знаходився біля автомобіля, почав образливо чіплятися до [PERSON] . В подальшому між ними виник конфлікт, який переріс у штовханину, без застосування грубої сили, яка тривала менше хвилини. Конфлікт між ними припинився без втручання сторонніх осіб, з їх власної ініціативи. Після цього, хлопець з с. Біле, обійшов автомобіль, сів за кермо та поїхав у невідомому їм напрямку. Будь-яких ударів руками, ногами чи іншими сторонніми предметами, [PERSON] по автомобілю не наносив. Суд також звертає увагу на той факт, що в постанові від 09 березня 2023 року зазначено, що 11 лютого 2023 року близько 22 год. 55 хв., в [ADDRESS] , відповідач [PERSON] вчинив дрібне хуліганство, а саме в громадському місці образливо чіплявся, шарпав за одяг, нецензурно лаявся на [PERSON] , чим порушив громадський порядок та спокій громадян. При цьому судом не зазначено і не встановлено, що саме [PERSON] пошкодив автомобіль, належний [PERSON] , натомість постановою суду лише стверджується факт дрібного хуліганства [PERSON] , а саме: в громадському місці образливо чіплявся до [PERSON] , шарпав за одяг, нецензурно лаявся , що є складом адміністративного парвопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.(а.с.9) На підставі наведеного та встановленого судом у сукупності наданих та добутих доказів, суд приходить до переконливого висновку, що зазначене є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення з відповідача матеріальної шкоди. Відповідно до статті 78 Цивільного процесуального кодексу України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на те, що жодних інших доказів на підтвердження заподіяної шкоди позивачем не надано, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також з урахуванням вище наведеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. З викладеного та встановленого судом під час розгляду справи видно, що позивачу неправомірними діями відповідача не було завдано моральної шкоди за кожною з підстав встановлених законодавцем, у зв`язку з чим суд вважає можливим у задоволенні вимог позивача про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Вимоги до доказів встановлені статтею 77 Цивільного процесуального кодексу України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтею 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частин 3, 6 статті 13 Цивільного кодексу України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення "Проніна проти України" № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 Цивільного процесуального кодексу України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (стаття 43 Цивільного процесуального кодексу України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що у задоволеннні позову слід відмовити. Відповідно до частини 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача і страхової компанії) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Суд не може прийняти до уваги доводи позивача, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої адміністративним правопорушенням, відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли свого підтвердження в ході судового засідання і не можуть бути задоволені. Відповідно до статей 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed