Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

07 серпня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалося на те, що 28 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та відповідачем [PERSON] укладено Кредитний договір № 859808/ФЛ, відповідно до умов якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 106 704,00 грн. на споживчі цілі, а саме - на придбання за договором купівлі-продажу від 28.07.2008 року земельної ділянки, площею 0,20 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,09% річних, з кінцевим терміном повернення до 12 липня 2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року, між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») і відповідачем [PERSON] був укладений Договір поруки № 859808/ФЛ-П від 28.07.2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язалася перед кредитором солідарно відповідати за невиконання позичальником [PERSON] усіх його зобов`язань за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року. Позивач вказує, що у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань відповідачем [PERSON] виникла заборгованість за Кредитним договором, яка станом на 04 квітня 2014 року становить 209 610,63 грн., з яких: заборгованість за сумою кредиту - 101 845,61 грн.; заборгованість по відсоткам - 83 171,55 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - 13 923,08 грн. та штраф - 10 670,40 грн. Зазначену суму, а також судові витратив розмірі 2 096,11 грн. позивач просить стягнути з відповідачів на його користь. Ухвалою суду від 22 вересня 2014 року відкрите провадження у справі. 20 жовтня 2014 року відповідачем [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 22.09.2014 року про відкриття провадження у справі, яка ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2014 року була залишена без змін. 04 лютого 2015 року відповідачем [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 22.09.2014 року про відкриття провадження у справі, яка ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2015 року була повернута апелянту. 24 березня 2015 року відповідачем [PERSON] повторно подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 22.09.2014 року про відкриття провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2015 року було апелянту було відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Ухвалою суду від 10 квітня 2015 року зобов`язано Дніпровську обласну дирекцію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» надати на адресу суду заяву про видачу готівки по Кредитному договору та виписку по поточному рахунку № [NUMBER] . 10 червня 2015 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з запереченнями на позовну заяву, згідно яких вимоги не Банку не визнав в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність, а саме - до позову не долучено заяву про видачу готівки на отримання кредиту та виписку по рахунку. [PERSON] заперечує суму заборгованості, оскільки свої зобов`язання за кредитним договором він виконував належним чином та сплачував щомісячні платежі у розмірі 1 932,00 грн. Позивачем не доведено розміру заборгованості належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 15 липня 2015 року повторно зобов`язано Дніпровську обласну дирекцію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» надати на адресу суду заяву про видачу готівки по Кредитному договору та виписку по поточному рахунку № [NUMBER] . Ухвалою суду від 27 липня 2015 року у справі призначено бухгалтерську експертизу, на вирішення якої поставлені запитання: яка заборгованість за кредитним договором станом на 04.04.2014 року по тілу кредиту та відсоткам станом; Яка заборгованість по пені за кредитним договором, яка виникла за період з 04.04.2013 року по 13.03.2014 року; чи відповідає розрахунок заборгованості згідно умов кредитного договору, що наданий позивачем? Провадження по справі зупинено до проведення експертизи. 06 січня 2016 року на адресу суду надійшло повідомлення експерта про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи № 4081/4082-15 від 16 грудня 2015 року, у зв`язку з тим, що заявлені в клопотанні експерта (вих. № 09/4081/4082/4205 від 25.08.2015 року) документи на дослідження не надані. 14 березня 2016 року судом постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі. Ухвалою суду від 28 березня 2016 року зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» надати на адресу суду документи, зазначені експертом у клопотанні. Ухвалою суду від 24 травня 2016 року у справі призначено бухгалтерську експертизу, на вирішення якої поставлені запитання: яка заборгованість за кредитним договором станом на 04.04.2014 року по тілу кредиту та відсоткам станом; яка заборгованість по пені за кредитним договором, яка виникла за період з 04.04.2013 року по 13.03.2014 року; чи відповідає розрахунок заборгованості згідно умов кредитного договору, що наданий позивачем? Провадження по справі зупинено до проведення експертизи. 21 квітня 2017 року на адресу суду надійшов висновок експерта № 3700/3701 від 04 квітня 2017 року. 28 серпня 2017 року судом постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі. Ухвалою суду від 03 листопада 2017 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 183/3504/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договору поруки припиненим. 11 січня 2018 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] про поновлення провадження у справі у зв`язку з набранням законної сили рішення у справі № 183/3504/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договору поруки припиненим. 20 березня 2018 року судом постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі, у зв`язку з набранням законної сили рішення у справі № 183/3504/17. 01 жовтня 2018 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з відзивом, в якому позовні вимоги вимоги не визнав в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими, належними доказами не підтвердженими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема зазначив, що 13 листопада 2012 року Банк, застосувавши вимоги п. 4.2.3 Кредитного договору на адресу відповідача [PERSON] направив вимогу про дострокове виконання боргових зобов`язань за кредитом в повному обсязі, шляхом сплати залишку заборгованості за тілом кредиту - 101 845,61 грн., відсотків за користування кредитом - 56 610,51 грн., пені та штрафів за порушення строків повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом - 17 416,29 грн. Дана вимога була отримання відповідачем [PERSON] 23 листопада 2012 року. Таким чином, відповідно до умов п. 4.2.3 Кредитного договору Банк скористався своїм правом і зажадав дострокового погашення кредиту, змінивши строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 12 липня 2018 року на 13 листопада 2012 року та мав право звернутися до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості. В той же час, Банк звернувся до суду лише 07 серпня 2014 року. Отже, з огляду на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 09.11.2016 року по справі № 6-2251цс16 Банк, пред`явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків та пені, кредитор відповідно до приписів ч. 2 ст. 1050 УК України, змінив строк виконання основного зобов`язання та був зобов`язаний пред`явити позов до позичальника та поручителя, починаючи з 13 листопада 2012 року, чого останнім зроблено не було. Після направлення відповідачу [PERSON] письмового повідомлення з вимогою про дострокове повернення всієї заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а тому Банк поза межами строку кредитування втратив право нараховувати та стягувати з відповідача відсотки за користування кредитом, комісію та неустойку. Вказане узгоджується з позицією, викладеною в постановах Верхового Суду України від 14.02.2018 року по справі № 61-2404св18 та № 6-2667цс16. З розміром заборгованості відповідач не погоджується та вважає, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які підтверджують суму виданого кредиту, а також інших доказів, які підтверджую суму боргу по кредиту по всім його складовим. Крім того, зробив заяву про застосування позовної давності в частині стягнення неустойки (штрафу, пені). Щодо поруки, просив звернути увагу на те, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року у справі № 183/3504/17 за позовом [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра», [PERSON] , вимоги задоволені. Договір поруки № 859808/ФЛ-П від 28.07.2008 року визнано припиненим, рішення суду набрало законної сили 02 грудня 2017 року. У зв`язку з чим, вимоги до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості, як з поручителя, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 08 квітня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON]. про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішення у справі № 183/1983/19 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», [PERSON] , третя особа - Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Біла Ірина Володимирівна про визнання кредитного договору припиненим. Ухвалою суду від 08 квітня 2019 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення у справі № 183/1983/19 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», [PERSON] , третя особа - Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Біла Ірина Володимирівна про визнання кредитного договору припиненим. Ухвалою суду від 04 січня 2022 року поновлено провадження у справі, у зв`язку з набранням законної сили рішення у справі № 183/1983/19 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», [PERSON] , третя особа - Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Біла Ірина Володимирівна про визнання кредитного договору припиненим. Ухвалою суду від 24 лютого 2022 року до участі у справі в якості правонаступника позивача ПАТ «КБ «Надра» залучено ТОВ «Спектрум Ессетс». Ухвалою суду від 30 серпня 2022 року зобов`язано ТОВ «Спектрум Ессетс» надати на адресу суду оригінал кредитного договору № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року та заяву про видачу готівки. Ухвалою суду від 17 березня 2023 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. 02 травня 2023 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON]. звернулася до суду з поясненнями, які ідентичні відзиву. Зокрема остання просила звернути увагу на те, що позивачем на вимогу суду протягом всього часу розгляду справи оригінали кредитного договору та заява на видачу готівки по кредиту, а також виписка по поточному рахунку, яка б містила прізвище та посаду посадової особи, яка її склала не надавались. Наголошує на тому, що стороною позивача не доведено заборгованості по кредитному договору, у зв`язку з чим просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Крім того, в матеріалах справи містить висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 3700/3701, згідно якої певні нараховані кредитором суми не знайшли свого підтвердження, оскільки визначені ухвалою суду витребувані документи, позивачем не надано. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» в судове засідання не з`явився, згідно заяви, просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON]. в судовому засіданні вимоги не визнала, посилалася на обставини, викладені у запереченнях, відзиві та письмових поясненнях, просила у позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позов надавала. Приймаючи до уваги, що у справі виступає два відповідача, від одного з них подано заперечення, відзив та письмові пояснення на заперечення вимог, зокрема в судовому засіданні заслухано представника відповідача [PERSON] , суд не вбачає підстав для ухвалення заочного рішення. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 28 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого було ПАТ «КБ «Надра») та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № 859808/ФЛ, відповідно до умов якого (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 28.07.2008 року до Кредитного договору) позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 106 704,00 грн. на споживчі цілі, а саме - на придбання за договором купівлі-продажу від 28.07.2008 року земельної ділянки, площею 0,20 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,09% річних, з кінцевим терміном повернення до 12 липня 2018 року. Згідно з п. 1.5 Кредитного договору, сторони передбачили комісію за розрахунки за цим Договором, яка складає 2,6% від суми виданих коштів зазначених в п. 1.2 Договору за винятком суми виданої на оплату цієї комісії (тобто 2 704,00 грн.). Пунктом 3.1 Договору передбачено, надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки позичальнику через касу Банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена у валюті України - гривнях. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1 931,94 грн., останнє погашення 1 932,98 грн. (п. 3.3.1 Договору). Сторони погодили, що строк платежу щомісяця до 10-го числа, починаючи з серпня 2008 року (п. абз. 4 п. 2.1 Додаткової угоди № 1 від 28.07.2008 року, п. .3.33 Кредитного договору). Згідно з п. 5.3 Договору сторони погодили, що у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.3, 4.3.4 цього Договору, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 цього Договору, за кожен випадок. Згідно з п. 5.2 Договору, у випадку прострочення зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкції у строк, визначений у п. 3.3.3 цього Договору, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Згідно з п. 8.4 Договору, цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання позичальником прийнятих на себе зобов`язань. Факт отримання кредитних коштів відповідачем [PERSON] підтверджується матеріалами кредитної справи, зокрема заявою на видачу готівки № 374 від 28.07.2008 року на суму 104 000,00 грн., меморіальним ордером № 378 від 28.07.2008 року на суму 2 704,00 грн., що становить комісія за розрахунки згідно Кредитного договору № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року. Встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року, між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра»(правонаступником якого було ПАТ «КБ «Надра») і відповідачем [PERSON] був укладений Договір поруки № 859808/ФЛ-П від 28.07.2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язалася перед кредитором солідарно відповідати за невиконання позичальником [PERSON] усіх його зобов`язань за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року. Згідно з розрахунком заборгованості за Кредитним Договором №859808/ФЛ від 28.07.2008 року станом на 04 квітня 2014 року загальна сума заборгованості за кредитом становить 209 610,63 грн., з яких: заборгованість за сумою кредиту - 101 845,61 грн.; заборгованість по відсоткам - 83 171,55 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - 13 923,08 грн. та штраф - 10 670,40 грн. Судом встановлено, 15 травня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спектрум Ессетс» укладено договір про відступлення прав вимоги № GL3N017513, за умовами якого ПАТ «КБ «Надра» відступили на користь ТОВ «Спектрум Ессетс» своє право вимоги заборгованості за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року та усіма забезпечувальними до нього договорами. Пунктом 1 ч.1ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Таким чином, до ТОВ «Спектрум Ессетс» перейшло право вимоги до відповідачів [PERSON] , [PERSON] за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року. Судом встановлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року у справі № 183/3504/17 за позовом [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра», [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Договір поруки № 859808/ФЛ-П від 28.07.2008 року визнано припиненим, рішення суду набрало законної сили 02 грудня 2017 року. Так, під час розгляду даної справи № 183/3504/17 судом встановлено, що 13 листопада 2012 року за вих. № 5-3-03755 Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра" на адресу [PERSON] направлялась досудова вимога про дострокове погашення протягом 30-ти календарних днів з дня отримання цієї вимоги заборгованості за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року в повному обсязі. Зазначену досудову вимогу відповідач [PERSON] отримав 23 листопада 2012 року, у зв`язку з чим Банк змінив строк виконання зобов`язання з 12.07.2018 року на 23.12.2012 року, а тому строк користування кредитом вважається таким, що сплив 24 грудня 2012 року. Враховуючи, що строк виконання основного зобов`язання було змінено на 23 грудня 2012 року, то саме з цього моменту у Банка виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, вимоги сплатити заборгованість банком до [PERSON] не пред`являлись до звернення до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, який пред`явлений лише 07 серпня 2014 року, а тому суд прийшов до висновку, що порука [PERSON] за кредитним договором №859808/ФЛ від 28.07.2008 року припинена. Також встановлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року у справі № 183/1983/19 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», [PERSON] , третя особа - Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Біла Ірина Володимирівна про визнання кредитного договору припиненим, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року залишено без змін, - в задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду України від 29 червня 2022 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської областівід 01 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року змінено в мотивувальних їх частинах. Верховний Суд посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) в якій зазначено, що «підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) зробила висновок про те, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 477/33/20 (провадження № 61-2817св21). Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Отже Верховний Суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання припиненим кредитного договору не може бути задоволена саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту, який не передбачений законом. Також під час розгляду справи № 183/1983/19 судами встановлено, що Банк змінив строк виконання зобов`язання з 12.07.2018 року на 23.12.2012 року, а тому строк користування кредитом вважається таким, що сплив 24 грудня 2012 року. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, між сторонами виник спір щодо неналежного виконання відповідачами зобов`язань за кредитним договором. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Главою 47-51 України, Главою 71 ЦК України та Главою 19 ЦК України Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до статей 11, 13, 14 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні права і обов`язки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як це передбачено ст. 629 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями526,530,610, ч. 1 ст.612 ЦК Українизобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ч. 1,3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач посилається на те, що первісний кредитор ПАТ «КБ «Надра» виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу [PERSON] кредит в сумі 106 704,00 грн., проте останній в порушення умов кредитного договору своєчасно та в повному обсязі не повернення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами у передбачені Договором строки. Як вже встановлено, 15 травня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «СпектрумЕссетс» укладено договір про відступлення прав вимоги № GL3N017513, за умовами якого ПАТ «КБ «Надра» відступили на користь ТОВ «Спектрум Ессетс» своє право вимоги заборгованості за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року та усіма забезпечувальними до нього договорами. Окрім того, матеріали справи містять Витяг з Реєстру договорів, права вимоги за яким відступаються, та боржників за такими договорами, в якому зазначено, що він є Додатком №1 до договору про відступлення прав вимоги від 15 травня 2020 року. Витяг містить інформацію про відповідача [PERSON] , реквізити кредитного договору, заборгованість за ним в розмірі 299 296,34 грн., а саме: заборгованість за основною сумою боргу - 101 845,61 грн.; заборгованість за відсотками - 197 450,73 грн. Пунктом 1 ч.1ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина друга статті 516 ЦК України). Відповідно до ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі Так, в ході розгляду справи відповідач [PERSON] та його представник посилалися на те, що позивачем не доведено факту отримання [PERSON] кредиту, а також факту наявності заборгованості відповідача у визначеному позивачем розмірі. Проте з такими доводами сторони відповідача суд не погоджується, з огляду на таке. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] та його представник не спростовують виникнення кредитних зобов`язань, водночас [PERSON] підтверджує факт підписання даного кредитного договору, при цьому заперечує суму заборгованості, визначеної позивачем в розрахунку. В той же час, суд критично відноситься до позиції відповідача, оскільки факт кредитних правовідносин підтверджено, зокрема: матеріалами кредитної справи № 859808/ФЛ; даними Договору про надання кредиту № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 28.07.2008 року); заявою на видачу готівки № 374 від 28.07.2008 року на суму 104 000,00 грн., меморіальним ордером № 378 від 28.07.2008 року; виписками по кредитному договору, що містяться в матеріалах справи; відступленням права вимоги за договором і розмір заборгованості відповідача даними Договору факторингу № GL3N017513 від 15 травня 2020 року із Додатком №1. Крім того, під час розгляду справи судом було призначено бухгалтерську експертизу, на вирішення якої поставлені запитання: 1) Яка заборгованість за кредитним договором станом на 04.04.2014 року по тілу кредиту та відсоткам станом; 2) Яка заборгованість по пені за кредитним договором, яка виникла за період з 04.04.2013 року по 13.03.2014 року; 3) Чи відповідає розрахунок заборгованості згідно умов кредитного договору, що наданий позивачем? Сторона відповідача у своїх письмових поясненнях посилалася на те, що експерт у своєму висновку посилався на те, що певні нараховані кредитором суми не знайшли свого підтвердження, оскільки визначені ухвалою суду витребувані документи, позивачем не надано. В той же час, згідно Висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 3700/3701 від 04 квітня 2017 року експертом встановлено наступні обставини: «… В матеріалах справи міститься заява на видачу готівка № 374 від 28.07.2008 року, згідно з якою документально підтверджується видача готівки в сумі 104 000,00 грн. [PERSON] за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року. заява на видачу готівки містить підписи отримувача, відповідальних осіб Банку та відбиток штампу ВАТ «КБ «Надра». Надання грошових коштів та сплата комісії (2,6%) у сумі 106 704,00 грн. 28.07.2008 року за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року відображено у виписці ВАТ «КБ «Надра» по позичковому рахунку № [NUMBER] , а саме: видача готівки в сумі 104 000,00 грн. (документ № 374, дебет рахунку [NUMBER] , кредит рахунку [NUMBER] ); комісія в сумі 2 704,00 грн. (документ № 378, дебет рахунку [NUMBER] , кредит рахунку [NUMBER] ). На дослідження надані квитанції за 2009-2010 роки (частково) на повернення [PERSON] транзитного рахунку № [NUMBER] для сплати (погашення) суми кредиту за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року, дані яких відображені в розрахунку ПАТ «КБ «Надра» заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 859808/ФЛ станом на 04 квітня 2014 року, в тому числі: квитанція № 93 від 13.03.2009 року, № 998 від 14.04.2009 року, № 70 від 16.05.2009 року, № 789 від 30.06.2009 року, № 299 від 08.07.2009 року, № 926 від 31.10.2009 року, № 938 від 10.11.2009 року, № 632 від 30.11.2009 року, № 532 від 10.12.2009 року, № 282 від 06.01.2010 року, № 765 від 11.01.2010 року, № 364 від 13.01.2010 року, № 251 від 02.02.2010 року, № 689 від 30.08.2010 року. Виписку ПАТ «КБ «Надра» по поточному рахунку № [NUMBER] згідно п. 3.3.2 кредитного договору № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року, яка була заявлена у клопотанні експерта № 09/3700/01/3090 від 22.07.2016 року, на дослідження не надано. В той же час, на дослідження надані виписки ПАТ «КБ «Надра» по рахункам № [NUMBER] за період з 28.07.2008 року по 16.12.2011 року, № [NUMBER] за період з 16.12.2011 року по 29.04.2016 року, № [NUMBER] за період з 21.08.2010 року по 16.12.2011 року, № [NUMBER] за період з 16.12.2011 року по 29.04.2016 року, № [NUMBER] за період з 31.07.2008 року по 29.02.2012 року, № [NUMBER] за період з 29.02.2012 року по 29.04.2016 року, № [NUMBER] за період з 23.06.2009 року по 20.02.2012 року, № [NUMBER] за період з 20.02.2012 року по 29.04.2016 року, № [NUMBER] за період з 22.11.2010 року по 22.12.2011 року, № [NUMBER] за період з 25.08.2009 року по 22.12.2011 року, № [NUMBER] за період з 12.03.2012 року по 29.04.2016 року. Експертом проведено нарахування сум відсотків, виходячи із умов кредитного договору № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року (сумою наданого кредиту, відсоткової ставки, методу та періоду нарахування доходів) та прийняті суми погашення відсотків згідно виписок ВАТ «КБ «Надра» по рахункам № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] за період з 28.07.2008 року по 03.04.2014 року включно (Додаток № 2 до висновку). В результаті дослідження наданих виписок ПАТ «КБ «Надра» за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року, документально підтверджується заборгованість за тілом кредиту та відсотками станом на 04.04.2014 року всього в сумі 185 017,10 грн., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 101 845,61 грн. (в тому числі прострочена заборгованість станом на 04.04.2014 року - 20 693,15 грн.); заборгованість за відсотками в сумі 83 171,49 грн. Отже, в результаті проведеного дослідження, документально підтверджується заборгованість за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра» станом на 04 квітня 2014 року, яка зазначена в розрахунку ПАТ «КБ «Надра» всього в сумі 185 017,10 грн., з яких: тіло кредиту - 101 845,61 грн.; відсотки - 83 171,49 грн. Погашено [PERSON] кредит в сумі 28 219,58 грн., з яких: тіло - 4 858,39 грн. та відсотки - 23 361,19 грн. При цьому експерт зазначив, що різниця 0,06 грн. між розміром заборгованості за даними дослідження та даними ПАТ «КБ «Надра» виникла внаслідок округлення. По другому питанню стосовно неустойки експерт зазначив наступне. Згідно розрахунку ПАТ «КБ «Надра» заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року станом на 04 квітня 2014 року по пені складає 13 923,08 грн., яка розрахована за період з 04.04.2013 року по 03.04.2014 року включно. В той же час, виписки Банку по нарахуванню та сплаті комісії, пені за користування кредитом та пені за прострочення сплати процентів, штрафів, інших платежів за кредитним договором за період з 28.07.2008 року по 04.04.2014 року, які були заявлені експертом у клопотанні № 09/3700/01/3090 від 22.07.2016 року, на дослідження не надані, а тому документально підтвердити заборгованість по пені в сумі 13 923,08 грн. не надається за можливе. При цьому експертом зазначив, що в розрахунку Пат «КБ «Надра» заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 895808/ФЛ від 28.07.2008 року станом на 04 квітня 2014 року, для нарахування пені значиться заборгованість за кредитним договором станом на 04.04.2014 року в сумі 91 179,38 грн., розрахунок цієї суми заборгованості (із яких сум заборгованості по кредиту, по відсоткам, по комісіям та можливим штрафним санкціям вона складається) в матеріалах справи відсутній. Експертом було розраховано пеню на суму за тілом кредиту та відсоткам за кредитним договором за період з 04.04.2013 року по 03.04.2014 року, яка складає 13 617,23 грн. По третьому питанню експерт зазначив, що розрахунок ПАТ «КБ «Надра» заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року станом на 04 квітня 2014 року відповідає умовам кредитного договору та документально підтверджується в частині сум заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Підтвердити документально заборгованість по пені та штрафу не надається за можливе, оскільки на дослідження не надані виписки банку по нарахуванню та сплаті пені, штрафів, інших платежів за кредитом за період з 28.07.2008 року по 04.04.2014 року, які були заявлені у клопотанні експерта № 09/3700/01/3090 від 22.07.2016 року». Отже, за висновками судово-економічної експертизи № 3700/3701 від 04 квітня 2017 року по першому питанню, яка заборгованість за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «КБ Надра» станом на 04 квітня 2014 року експертом зроблено висновок про те, що в результаті проведеного дослідження, документально підтверджується заборгованість за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра» станом на 04 квітня 2014 року, яка зазначена в розрахунку ПАТ «КБ «Надра» всього в сумі 185 017,10 грн., з яких: тіло кредиту - 101 845,61 грн.; відсотки - 83 171,49 грн. Погашено [PERSON] кредит в сумі 28 219,58 грн., з яких: тіло - 4 858,39 грн. та відсотки - 23 361,19 грн. При цьому експерт зазначив, що різниця 0,06 грн. між розміром заборгованості за даними дослідження та даними ПАТ «КБ «Надра» виникла внаслідок округлення. По другому питанню, яка заборгованість по пені за період з 04.04.2013 року по 13.03.2014 року за вказаним кредитним договором експертом розраховано пеню на суму заборгованості за тілом кредиту та відсотками за кредитним договором за період з 04.04.2013 року по 03.04.2014 року в розмірі 13 617,23 грн. В той же час експертом по даному питанню зроблено висновок про те, що підтвердити документально заборгованість по пені в сумі 13 923,08 грн., яка зазначена в розрахунку ПАТ «КБ «Надра» заборгованості [PERSON] за кредитним договором не надається за можливе, оскільки на дослідження не надані виписки банку по нарахуванню та сплаті пені за користування кредитом та пені за прострочення сплати процентів за кредитним договором за період з 28.07.2008 року по 04.04.2014 року, які були заявлені у клопотанні № 09/3700/01/3090 від 22.07.2016 року. По третьому питанню, чи відповідає умовам договору та додаткових угод до нього, нормами та правилам розрахунок заборгованості згідно умов кредитного договору, наданий ПАТ «КБ «Надра» експертом зроблено висновок про те, що розрахунок ПАТ «КБ «Надра» заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 5898018/ФЛ від 28.07.2008 року станом на 04.04.2014 року відповідає умовам кредитного договору та документально підтверджуються в частині сум заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Підтвердити документально заборгованість по пені в сумі 13 923,08 грн. та штрафу в сумі 10 670,40 грн., які зазначені в розрахунку ПАТ «КБ «Надра» заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 589808/ФЛ від 28.07.2008 року не надається за можливе, оскільки на дослідження не надані виписки банку по нарахуванню та сплаті пені, штрафів, інших платежів за кредитним договором за період з 28.07.2008 року по 04.04.2014 року, які були заявлені у клопотанні № 09/3700/3790 від 22.07.2016 року. Враховуючи вищенаведене, судом встановлено факт укладення між відповідачем [PERSON] і ПАТ «КБ «Надра» кредитного договору 859808/ФЛ від 28.07.2008 року, відповідно до умов якого (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 28.07.2008 року до Кредитного договору) відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 106 704,00 грн. на споживчі цілі, а саме - на придбання за договором купівлі-продажу від 28.07.2008 року земельної ділянки, площею 0,20 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,09% річних. Крім того, наявність кредитних зобов`язань [PERSON] перед банком встановлено під час розгляду справ № 183/3504/17 та №183/1983/19. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зокрема, під час розгляду даної справи з урахуванням проведеної експертизи встановлено наявність заборгованості у відповідача [PERSON] в розмірі 185 017,10 грн., з яких: за тілом кредиту - 101 845,61 грн. та 83 171,49 грн. - відсотки за користування кредитом. Суд зауважує, що стороною відповідача розрахунок заборгованості за кредитним договором, проведений банком, зокрема розрахунок заборгованості, здійснений експертом під час розгляду справи не спростовано, у зв`язку з чим посилання сторони відповідача [PERSON] на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог судом не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження наявності кредитних правовідносин за вказаним договором та заборгованості за ним, а ненадання позивачем оригіналу кредитного договору для огляду в судовому засіданні не може бути підставою для відмови в позові, оскільки, як зазначалося вище факт укладення між сторонами кредитного договору, отримання кредитних коштів також встановлено судами під час розгляду справ № 183/3504/17 та № 183/1983/19. У зв`язку з наведеним, оскільки матеріали справи не містять доказів відсутності заборгованості за основним боргом або часткового її погашення відповідачем [PERSON] та враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ані первісному, ані новому кредитору в повному обсязі не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по основній сумі кредиту в розмірі 101 845,61 грн. підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, суд зазначає наступне. Як вже встановлено вище, сторони, укладаючи 28 липня 2008 року Кредитний договір № 859808/ФЛ (з урахуванням Додаткової угоди № 1 від 28 липня 2008 року) погодили розмір відсотків за користування кредитними коштами 18,09% річних (п. 3.1 Договору). Згідно розрахунку, проведеного Банком заборгованість по відсоткам за період з 28.07.2008 року по 04.04.2014 року становить 83 171,55 грн. Крім того, за висновками судово-економічної експертизи № 3700/3701 від 04 квітня 2017 року заборгованість за відсотками станом на 04 квітня 2014 року становить 83 171,49 грн. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. В той же час, суд звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користуванням кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18, від 04 липня 2018 року в справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року в справі № 14-318цс18 та від 26 червня 2019 року в справі № 61-23188св18. Як було вже встановлено вище, Банк змінив строк виконання зобов`язання з 12.07.2018 року на 23.12.2012 року, у зв`язку з чим, строк користування кредитом вважається таким, що сплив 24 грудня 2012 року, а тому зі спливом строку кредитування припинилося право кредитора нараховувати проценти. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за період з 24.12.2012 року по 04.04.2014 року не підлягають задоволенню, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування відсотків припинено. Як вбачається з проведеного експертом розрахунку проведенні судово-економічної експертизи № 3700/3701 від 04 квітня 2017 року заборгованості за відсотками станом на 23.12.12 року (останній день кредитування) становить 59 322,81 грн. Отже, з огляду на наведене, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, до стягнення підлягає сума заборгованості за відсотками за період з 28.07.2008 року по 23.12.2012 року (закінчення строку кредитування) в розмірі 59 322,81 грн. Що стосується заборгованості за пенею в розмірі 13 923,08 грн. та штрафом в сумі 10 670,40 грн., суд зазначає наступне. Згідно з п. 5.3 Договору сторони погодили, що у разі порушення позичальником вимог п.п. 4.3.3, 4.3.4 цього Договору, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 цього Договору, за кожен випадок. Згідно розрахунку, проведеного Банком штраф складає 10 670,00 грн., що становить 10% від суми заборгованості 106 704,00 грн. Згідно з п. 5.2 Договору, у випадку прострочення зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкції у строк, визначений у п. 3.3.3 цього Договору, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Згідно розрахунку, проведеного Банком заборгованість по пені за період з 04.04.2013 року по 04.04.2014 року становить 13 923,08 грн. В той же час, суд звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користуванням кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку (пеню, штраф) припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18, від 04 липня 2018 року в справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року в справі № 14-318цс18 та від 26 червня 2019 року в справі № 61-23188св18. Як було вже встановлено вище, Банк змінив строк виконання зобов`язання з 12.07.2018 року на 23.12.2012 року, у зв`язку з чим строк користування кредитом вважається таким, що сплив 24 грудня 2012 року, а тому зі спливом строку кредитування припинилося право кредитора нараховувати неустойку (пеню, штрафи). При цьому, суд враховує висновок експерта за результатами судово-економічної експертизи № 3700/3101 від 04.04.2017 року, згідно якого експертом зроблено висновок про те, що підтвердити документально заборгованість по пені в сумі 13 923,08 грн. та штрафу в сумі 10 670,40 грн., які зазначені в розрахунку ПАТ «КБ «Надра» заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 589808/ФЛ від 28.07.2008 року не надається за можливе, оскільки на дослідження не надані виписки банку по нарахуванню та сплаті пені, штрафів, інших платежів за кредитним договором за період з 28.07.2008 року по 04.04.2014 року, які були заявлені у клопотанні № 09/3700/3790 від 22.07.2016 року. Крім того, суд зауважує, що за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за порушення умов договору слід відмовити. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15. За наведених вище підстав, позовні вимоги в частині стягнення нарахованої пені та штрафу не підлягають задоволенню. Щодо заявленого стороною відповідача клопотання про застосування позовної давності до неустойки (пені, штрафу), суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. В той же час, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18). У зв`язку з тим, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені та штрафів відмовлено, суд не вирішує питання щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності. Вирішуючи питання в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] , як поручителя, суд приходить до такого висновку. Як вже встановлено, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року, між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра»(правонаступником якого було ПАТ «КБ «Надра») і відповідачем [PERSON] був укладений Договір поруки № 859808/ФЛ-П від 28.07.2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язалася перед кредитором солідарно відповідати за невиконання позичальником [PERSON] усіх його зобов`язань за Кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, та і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель ( частина перша, друга статті 553 ЦК України). Забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов`язання з урахуванням інтересів кредитора. Порядок забезпечення виконання зобов`язання у вигляді поруки врегульовано нормами ст. 554, ст. 559 ЦК України. Так, згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення божником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, не пред`явить вимоги до поручителя. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців (або протягом строку встановленому у договорі поруки, тобто протягом одного року) від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання має бути пред`явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була пред`явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як вбачається з матеріалів справи, Договір поруки №859808/ФЛ-П від 28.07.2008 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого було ПАТ «КБ «Надра») і відповідачем [PERSON] , не містить строку дії поруки. Натомість у пункті 5.3 цього Договору зазначено, що договір поруки діє до повного виконання зобов`язання за кредитним договором. Оскільки, з договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (п. 5.3) про його дію до повного виконання зобов`язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, суд приходить до висновку, що порука припиняється після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Як було вже встановлено вище, Банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28.07.2008 року, з 12.07.2018 року на 23.12.2012 року, у зв`язку з чим строк користування кредитом вважається таким, що сплив 24 грудня 2012 року. Як вбачається з матеріалів справи, позов до боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] пред`явлено 07 серпня 2014 року, тобто поза межами строку дії поруки. Як встановлено вище, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року у справі № 183/3504/17 за позовом [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра», [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Договір поруки № 859808/ФЛ-П від 28.07.2008 року визнано припиненим. Вказане рішення набрало законної сили 02 грудня 2017 року. Так, під час розгляду даної справи № 183/3504/17 судом встановлено, що 13 листопада 2012 року за вих. № 5-3-03755 Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра" на адресу [PERSON] направлялась досудова вимога про дострокове погашення протягом 30-ти календарних днів з дня отримання цієї вимоги заборгованості за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року в повному обсязі. Зазначену досудову вимогу відповідач [PERSON] отримав 23 листопада 2012 року, у зв`язку з чим Банк змінив строк виконання зобов`язання з 12.07.2018 року на 23.12.2012 року, а тому строк користування кредитом вважається таким, що сплив 24 грудня 2012 року. Враховуючи, що строк виконання основного зобов`язання було змінено на 23 грудня 2012 року, то саме з цього моменту у Банка виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, вимоги сплатити заборгованість банком до [PERSON] не пред`являлись до звернення до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, який пред`явлений лише 07 серпня 2014 року, а тому суд прийшов до висновку, що порука [PERSON] за кредитним договором №859808/ФЛ від 28.07.2008 року припинена. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вищенаведене, вимоги до поручителя [PERSON] задоволенню не підлягають. Інші доводи сторін суд не приймає до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду. Згідно ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Спектрум Ессетс», з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Спектрум Ессетс» належить стягнути заборгованість за кредитним договором № 859808/ФЛ від 28 липня 2008 року в розмірі 161 168,42 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 101 845,61 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 28.07.2008 року по 23.12.2012 року в сумі 59 322,81 грн., а у задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити. Згідно до приписів ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в сумі 1 611,69 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial