Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на малолітню дитину та стягнення аліментів на утримання матері дитини, в якій просить суд стягнути з відповідача на її користь: - аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання даної позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття; - аліменти на її утримання до досягнення малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , трьох років, у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дати подання даної позовної заяви до суду. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що між нею та відповідачем 29 лютого 2020 року укладено шлюб у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Харків), про що зроблений актовий запис за № 513. Від шлюбу у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Після укладення шлюбу та до закінчення навчальних закладів вони переїхали для проживання за місцем реєстрації відповідача у Запорізьку область в м. Бердянськ. Починаючи з осені 2021 року відповідач почав вести аморальний спосіб життя, залишив сім`ю, не проживав вдома, такими діями він цинічно принижував її гідність, як людини, так і жінки, матері. З цього часу відповідач матеріально та фінансово дитину не утримував, тоді як їй було менше року. З-за відсутності засобів до існування у листопаді 2021 року позивач з донькою вимушена бути переїхати для проживання до своєї матері за адресою свого місця реєстрації, де з дитиною мешкає до теперішнього часу. За весь цей час вихованням, доглядом та утриманням дитини займалась виключно позивач, відповідач взагалі не надає дочці жодної матеріальної допомоги, не бере участь у витратах на харчування, покупку одягу, предметів гігієни, медичні обстеження, придбання лікарських засобів, консультації профільних спеціалістів, не цікавиться станом морального та фізичного здоров`я, чим порушує свій обов`язок встановлений ст. 180 СК України. Як зазначено позивачем, вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надавати кошти на утримання дитини, проте на ці прохання він відмовляє та не реагує, від укладення нотаріально посвідченої угоди про розмір аліментів на дитину відмовляється. Мати позивача має на утриманні її малолітнього брата та непрацездатну бабуся позивача, тому матеріально підтримувати позивача та її дитину не має можливості. Крім того, відповідач не надає матеріальної допомоги й на утримання позивача, як мати дитини, тоді як така допомога передбачена ст. 84 СК України. Позивач не може працювати бо доглядає за дитиною у віці до 3 років, як нею зазначено, вона знаходиться на межі фізичного виживання, джерел доходу окрім 860,00 грн. соціальних виплат по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку немає. Як зазначено позивачем, відповідач має можливість сплачувати аліменти на дитину та позивача, з якою проживає дитина, так як знаходиться у молодому працездатному віці, має вищу освіту, офіційно працює, інших дітей та інших утриманців немає, аліментних виплат немає, батьки відповідача працездатні 1974 та 1975 років народження, він проходить службу у Бердянському РВП Головного управління Національної поліції у Запорізькій області на посаді дізнавача, регулярно отримує заробітну плату та відповідно з вимогами до місця служби та займаної посади має добре здоров`я. В зв`язку з чим, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом та просить суд її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки та на її утримання, як матері дитини, та судові витрати покласти на відповідача. Відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують його заперечення проти позову, до суду не надав. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.02.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення ст.4 ЦПК України, ст.15 ЦК Україні, а також положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Згідно із частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що не заперечується сторонами, що шлюб між сторонами зареєстровано 29 лютого 2020 року у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що зроблений актовий запис за № 513 від 29.02.2020 р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від спільного подружнього життя у сторін є малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 144 від 11 березня 2021 року, про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11 березня 2021 року Бердянським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Відповідно до копії вищезазначеного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , є батько - [PERSON] , громадянин України, мати [PERSON] , громадянка України. Відповідно до довідки про реєстрації місця проживання за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради [PERSON] є зареєстрованою з 10.08.2021 р. по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Малолітня [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю за адресою її реєстрації: [ADDRESS] . Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради від 06.12.2021 р., [PERSON] , 2001 р. н., яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , дійсно перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Адміністрації Шевченківського району ХМР та отримує державну допомогу при народження дитини з 01.03.2021 по [INFO] в розмірі 860 грн. 00 коп. щомісячно. З посвідчення, виданого ГУ НП в Запорізькій області на ім`я [PERSON] ЗПП № [NUMBER] виданого 05.08.2021 року (дійсне до 05.08.2025 р.), спеціальний жетон №0147622, вбачається, що лейтенант поліції [PERSON] перебуває на посаді дізнавача ГУ НП в Запорізькій області. Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття закріплений частиною 2 статті 51 Конституції України. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки повинні утримувати своїх неповнолітніх дітей. В разі ухилення від цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються у судовому порядку за ч.3 ст.181 цього Кодексу. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, а не солідарним. Частиною 1 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, №789 встановлено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст., ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ч.2 ст.27 Конвенціїї ООН). Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру... Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. За приписами ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ч.9 ст.7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). В п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», також зазначено про те, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом, та за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Частиною 2 статті 182 Сімейного Кодексу України передбачає мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній визначається судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» орієнтує суди на те, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» максимальний розмір аліментів не повинен перевищувати в цілому 50 відсотків заробітної плати цієї особи (абзац 4 п. 17). Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу встановлено, що за рішенням суду кошти для утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Беручи до уваги те, що відповідачем не надається матеріальна допомога для утримання малолітньої доньки, суд приходить до висновку, що право малолітньої дитини на матеріальне утримання з боку батька порушено і підлягає судовому захисту. Такий висновок суду ґрунтується не лише на законодавстві України, а й на практиці Європейського Суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), де ЄСПЛ вказав, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на дитину підлягають задоволенню. Стосовно стягнення аліментів на утримання дружини у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дати подання даної позовної заяви до суду та до досягнення малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , трьох років суд зазначає наступне. Положеннями ч. 1 ст.\~75\~СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 2, 4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу. Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Отже, аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині -матері незалежно від цієї обставини. Як було встановлено судом, відповідач є батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , дитина мешкає разом із матір`ю, позивачка не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отже вона потребує матеріальної допомоги від свого чоловіка, що у свою чергу є його обов`язком відповідно до вимог ст. 84 СК України. Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, відповідач перебуває в молодому працездатному віці 1999 року народження, має вищу освіту, офіційно працює, інших дітей та інших утриманців немає, аліментних виплат немає, батькі відповідача працездатного віку 1974 та 1975 років народження, він проходить службу у Бердянському РВП Головного управління Національної поліції у Запорізькій області на посаді дізнавача, регулярно отримує заробітну плату та відповідно з вимогами до місця служби та займаної посади має добре здоров`я. Отже відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дружині на її утримання у зазначеному позивачкою розмірі щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку і зазначений розмір не буде для відповідача надмірним тягарем, враховуючи встановлені судом обставини. Відповідачем не надано суду доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дружину, заперечень відповідача проти заявленого позову не заявлено, в зв`язку з чим судом приймаються викладені позивачем обставини та надані нею докази, підстави піддавати їх сумніву відсутні. Зважаючи на те, що належних і допустимих доказів щодо відсутності можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дружини відповідач суду не надав, суд дійшов висновку про стягнення з нього аліментів на користь дружини у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дати подання даної позовної заяви до суду та до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Відповідно до\~ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах стягнення суми платежу за один місяць. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При зверненні до суду із зазначеним позовом вимогу про стягнення аліментів позивачем не оплачено судовим збором, оскільки, позивач звільнена від його сплати. Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача судовий збір, ставка якого діяла станом на час звернення позивача з даним позовом до суду, тобто, в сумі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved