Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. 17.02.2021 позивача було призначено на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрінком-груп». Єдиним учасником та кінцевим беніфіціаром відповідача є [PERSON] , який є громадянином російської федерації. Позивач не хоче мати нічого спільного з державою агресором та її мешканцями. Окрім того, відповідач не веде жодної діяльності, найманих працівників також не має (крім директора - позивача), а тому позивач бажає змінити місце роботи та сферу діяльності. 22.09.2022 [PERSON] направила за юридичною адресою відповідача заяву про звільнення за власним бажанням та повідомлення про проведення позачергових загальних зборів відповідача. Лист із заявою про звільнення та повідомлення про проведення позачергових загальних зборів станом на 25.10.2022 відповідачем отримано не було, що підтверджується роздруківкою з сайту «Укрпошти», тому позивач звернувся до суду та просить суд припинити трудові відносини [PERSON] на підставі ч.1 ст.38 КЗпП. Ухвалою суду від 16.12.2022 було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Як свідчать матеріали справи, в адрес суду представник [PERSON] направив заяву, в якій просить розглядати справу за її вдсутності. Не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про відкриття провадження у справі, у встановленому законом порядку відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, правом на відзив не скористався. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. ст. 223,280 ЦПК України, за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрінком-груп» є діючою юридичною особою, в стані припинення не перебуває, і його засновником та єдиним учасником є [PERSON] , підтверджується даними сайту https://youcontrol.com.ua/. [PERSON]. є директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрінком-груп», про що свідчить інформація розміщена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Як свідчать матеріали справи, 22.09.2022 [PERSON] направила на адресу відповідача засобами заяву зв`язку АТ «Укрпошта» про звільнення за власним бажанням та повідомлення про проведення позачергових загальних зборів Товариства, що підтверджується наявними в справі доказами (роздруківка АТ «Укрпошта»). Разом з тим, вимоги позивача залишено Товариством поза увагою. До суду не було надано доказів на спростування тверджень позивача, не було їх отримано і під час розгляду справи. Згідно положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ст. 28 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган. Загальні збори учасників є вищим органом товариства. Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 31 цього Закону України загальні збори учасників скликаються у випадках, передбачених цим Законом або статутом товариства, а також з ініціативи виконавчого органу товариства. Припинення повноважень [PERSON] , як директова ТОВ «Юрінком-груп» , відповідно до Статуту відповідача, належить Загальним зборам учасників. Таким чином, з метою дотримання визначеної законодавством процедури звільнення за ініціативою працівника, що визначено ст. 38 КЗпП, ст. ст. 30, 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», наведених норм Статуту відповідача, позивач ініціювала та повідомила учасника/ів відповідача про скликання позачергових Загальних зборів стосовно її звільнення з займаної посади. Так, у поданій заяві [PERSON] не зазначила дати звільнення та відповідних правових підстав, разом з тим просить суд вважати трудові правовідносини припиненими на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004р. № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007р. № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008р. № 2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. За змістом ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Власником підприємства у розумінні ст. 38 КЗпП України та трудового законодавства в цілому, вважається особа, яка створила підприємство, тобто засновник (засновники). Залежно від організаційно - правової форми підприємства, власником може бути засновник приватного підприємства, акціонери, учасники та ін. Таким чином, за змістом положень ст. 38 КЗпП України та ст. 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» право директора товариства на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариства провести загальні збори та розглянути заяву директора про звільнення. За змістом ч. 1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, отже вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, а тому позов задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивач вчинив необхідні дії передбачені чинним законодаством з метою звільнення з займаної посади, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved