Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

29 липня 2021 року до Лозівського міськрайонного суду Харківської області звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено договір кредиту №805/16/21-1/6-305, за умовами якого відповідач отримала кредит, зобов`язавшись його повернути у порядку та строки, визначені договором. Однак, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого в неї виникла заборгованість, розмір якої зафіксовано постановою Харківського апеляційного суду від 26 березня 2019 року по справі №629/3236/14-ц в розмірі 334984,95 гривень. На підстав викладеного позивачем нараховано на вказану суму боргу станом на 14 липня 2021 року на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних в розмірі 20888,99 гривень, інфляційні втрати в розмірі 55444 гривень. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути означені суми, нараховані на підставі ст.625 ч.2 ЦК України. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 жовтня 2021 року постановлено здійснювати розгляд справи в заочному порядку. Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 жовтня 2021 року позов задоволено в повному обсязі. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 листопада 2021 року прийнято до провадження заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 січня 2022 року заяву про перегляд заочного рішення суду задоволено, заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 жовтня 2021 року скасовано, справу призначено до розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. На підставі розпорядження голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Запорізької, Харківської областей)» від 06 квітня 2022 року №16/0/9-22 та у відповідності до ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» матеріали даної цивільної справи надійшли до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, де 05 липня 2022 року у відповідності до ст.ст.14, 33, 34 ЦПК України були розподілені та передані для розгляду по суті судді Авраменко А.М. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року цивільну справу прийнято до провадження, вирішено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року залишено без розгляду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 березня 2023 року ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 серпня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, уточнено найменування позивача у справі, визначено вірним Акціонерне товариство «Сенс Банк». В судове засідання позивач не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, натомість від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, правом на подання відзиву не скористалась. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд цивільної справи по суті за наведеної явки учасників справи, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що 04 липня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», як кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір кредиту №805/16/21-1/6-305, за умовами якого кредитодавцем зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 300000 гривень з кінцевим терміном повернення кредиту до 03 липня 2021 року, а позичальник - повернути кредит у вказаний строк щомісячними платежами згідно графіку, сплативши 18,5% річних за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі. Викладені обставини підтверджуються копією кредитного договору з копіями договору, додаткової угоди про внесення змін до кредитного договору, копією рішення єдиного акціонера, копією статуту. 24 листопада 2011 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за наслідками розгляду по суті цивільної справи №2025/2-416/11 ухвалено рішення, яким вирішено стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №805/16/21-1/6-305 від 04 липня 2006 року станом на 29 серпня 2011 року в розмірі 367246,21 гривень. Вказане рішення суду ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2012 року залишено без змін. Викладені обставини підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, які суд використовує у відповідності до ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень», ст.81 ч.7 ЦПК України. 15 листопада 2018 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за наслідками розгляду по суті цивільної справи №629/3236/14-ц ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується копією постанови суду апеляційної інстанції у справі. 26 березня 2019 року постановою Харківського апеляційного суду у справі №629/3236/14-ц вищевказане рішення Лозівським міськрайонним судом Харківської області від 15 листопада 2018 року скасовано, позов задоволено частково, а саме вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №805/16/21-1/6-305 від 04 липня 2006 року [PERSON] у розмірі 334984,95 гривень, що складається з заборгованості за кредитом в розмірі 266224,88 гривень та заборгованості за відсотками 68760,07 гривень звернути стягнення за іпотечним договором №805/13/26/6-1070 від 04 липня 2006 року на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 66,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1999 року, яке зареєстровано Комунальним підприємством «Лозівське бюро технічної інвентаризації» згідно з написом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 23 грудня 1999 року номер запису №16625 в книзі 71, реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 11215210 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Викладені обставини підтверджуються копією вказаної постанови суду апеляційної інстанції. В період з 16 липня 2019 року по 11 вересня 2019 року тривало виконавче провадження [NUMBER], в ході якого було в повному обсязі виконано виконавчий лист Лозівського міськрайонного суду Харківської області, виданий 23 квітня 2019 року у справі №629/3236/14-ц на вищевказану постанову Харківського апеляційного суду від 26 березня 2019 року, що підтверджується копіями постанов приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д.А. про відкриття та закінчення виконавчого провадження. При цьому матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, яку саме суму було перераховано на користь стягувача за наслідками виконавчого провадження, в ході якого реалізовувалось рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до наявного у справі розрахунку, позивачем нараховано відповідачу за період з липня 2018 року по червень 2021 року на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних в розмірі 20888,99 гривень, інфляційні втрати в розмірі 55444 гривень. Зі змісту такого розрахунку неможливо достеменно встановити, чи була врахована вартість нерухомого майна, на яке було звернуто стягнення у виконавчому провадженні [NUMBER]. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім як зазначених договорів та заочного рішення суду, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно положень ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Аналогічні наведеним вище за містом та правовими наслідками висновки суд вважає справедливими і відносно факту звернення кредитодавця до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на положення ст.ст.575, 589, 590, 591, 598, 599 ЦК України, ст.ст.1, 7, 33, 47 Закону України «Про іпотеку». Тобто, саме лише набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет застави (рухоме майно) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє кредитного договору чи відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Разом з тим, після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то позивач, мотивуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що кредитна заборгованість відповідача так і не погашена в повному обсязі, зазначає, що розмір кредитної заборгованості відповідача було встановлено постановою суду апеляційної інстанції 26 березня 2019 року по справі №629/3236/14-ц, а тому саме на цю заборгованість позивач нараховує на підставі ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати, що відповідає нормам законодавства. Однак, необхідною умовою для можливості задоволення даного позову є доведення позивачем перед судом правомірності та правильності здійсненого ним розрахунку, а саме дійсності та розміру кредитної заборгованості, на яку нараховуються 3% річних та інфляційні втрати, протягом усього періоду нарахування. Такі обставини позивач доводить суду лише посиланням на вказане судове рішення суду апеляційної інстанції та власним розрахунком. В той же час, в ході розгляду справи було встановлено, що в рамках виконавчого провадження [NUMBER] було звернуто стягнення на належний відповідачу предмет іпотеки, кошти від реалізації якого мали б піти в рахунок погашення кредитної заборгованості відповідача. Однак, стороною позивача суду не подано жодних доказів, з яких можна б було достеменно та однозначно встановити, яка саме сума грошових коштів була отримана від реалізації предмету іпотеки та в подальшому зарахована в рахунок погашення кредитної заборгованості відповідача, і чи була вона взагалі зарахована. Встановити таку інформацію не вбачається за можливе зі змісту наявних у справі доказів, зокрема розрахунку заборгованості, оскільки останній не містить необхідних пояснень щодо підстав та причин зміни розміру кредитної заборгованості протягом період нарахувань за ст.625 ЦК України, джерел надходження коштів, сплачених на погашення боргу. Таким чином, на підставі викладеного суд приходить до висновку про необґрунтованість і недоведеність заявлених позовних вимог, а отже і неможливість задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed