Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

В листопаді 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» про визнання незаконними дій, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди, в обґрунтування якого вказав, що він працює в Державному спеціалізованому підприємстві «Північна Пуща» з 03 вересня 2009 року згідно наказу № 61-к від 03.09.2021 року, в зоні відчуження ЧАЕС в особливо шкідливих умовах праці вахтовим методом. Наказом Відповідача від 06.05.2019 року № 111 його відсторонили від роботи без збереження заробітної плати з 14.05.2019 по 10.07.2019 року. За його позовом вказаний наказ Відповідача був скасований рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.03.2020 році у справі № 686/20873/19, залишеного без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 27.10.2020 року. Відповідач ухилявся від виконання названого рішення суду, лише після його звернення від 20.01.2021 року про виконання рішення суду, видав наказ від 02.02.2021року № 25 про скасування наказу від 06.05.2019 року № 111. Відповідач, незважаючи на його усні та письмові звернення, до цього часу не нарахував та не виплатив йому середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи з 14.05.2019 по 10.07.2019 року. Дії Відповідача щодо невиконання законодавства про працю є явно умисними та упередженими щодо нього, оскільки призвели до зменшення йому загальної суми заробітної плати за 2019 рік, зменшення заробітної плати за час відпусток, зменшення середнього заробітку під час перебування в стані тимчасової непрацездатності. 04.02.2022 року він подав заяву про звільнення по частині 3 статті 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, яке виразилось у не нарахуванні та не виплаті йому середнього заробітку за період незаконного відсторонення від роботи з 14.05.2019 по 10.07.2019 року. 03.06.2022 року листом № 01-15/358 Відповідач відмовив йому у звільненні, обґрунтовував відмову відсутністю з його боку порушення законодавства про працю. 20.10.2022 року він повторно звернувся до відповідача з заявою про звільнення по частині 3 статті 38 КЗпП України, але відповідь від Відповідача на свою заяву не отримав. 20.10.2022 листом № 01-15/900 Відповідач зажадав від нього пояснення про причини відсутності на роботі. 08.11.2022 року він надав пояснення та надіслав Відповідачу. Дії Відповідача щодо відмови йому у звільненні по частині 3 статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням Відповідачем законодавства про працю є незаконними. Незаконними діями Відповідача, які виразились у не нарахуванні та невиплаті йому середнього заробітку та відмови у звільненні, йому завдано моральну шкоду, яку він визначає в розмірі 50.000.00 грн. З врахуванням наведеного позивач просить:визнати незаконними дії Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» про не нарахування йому середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи з 14.05.2019 по 10.07.2019 року та про відмову у звільненні з 05.02.2022 року по ч. 3 статті 38 КЗпП України з зв`язку з невиконанням Відповідачем законодавства про працю; зобов`язати Державне спеціалізоване підприємство «Північна Пуща» нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи з 14.05.2019 по 10.07.2019, звільнити його з роботи з 05.02.2022 року; стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» на його користь моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.; вирішити питання про розподіл судових витрат. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задоволити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подали клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, та відзив на позовну заяву в якому в задоволенні позовних вимог [PERSON] просили відмовити, оскільки середній заробіток позивачу було нараховано та виплачено 17.02.2022 року. Щодо відмови у звільненні позивача по ч.3 ст.38 КЗпП України, то вважають, що ними всі вимоги по виконанню рішення суду від 23.03.2020 року про скасування наказу виконано в повному обсязі. У зв`язку з наведеним, [PERSON] було запропоновано неодноразово надати до відділу кадрів відповідну заяву про звільнення завчасно, як це передбачено вимогами КЗпП України, зазначивши інші підстави звільнення. Станом на дату підготовки відзиву [PERSON] на своє робоче місце не з`являється, чим повністю ігнорує та порушує вимоги правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] працює на посаді лісника Луб`янського лісництва ДСП «Північна Пуща» з особливо шкідливими умовами праці з 03.09.2009 року. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.03.2020 року в справі № 686/20873/19 задоволено позовні вимоги [PERSON] , визнано незаконним та скасовано наказ державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» за № 111 від 06 травня 2019 року про відсторонення [PERSON] від роботи без збереження заробітної плати з 14 травня 2019 року. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» залишено без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 березня 2020 року залишено без змін. 20.01.2021 року [PERSON] звернувся до ДСП «Північна Пуща» з заявою про виконання вищевказаного рішення суду. На виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.03.2020 року в справі № 686/20873/19 наказом директора ДСП «Північна Пуща» від 02.02.2021 року №25 скасовано наказ "Про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати [PERSON] " (від 06.05.2019 року №111). 04.02.2022р. [PERSON] звернувся з заявою до директора ДСП «Північна Пуща» про його звільнення з роботи за власним бажанням з 05.02.2022 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки ДСП «Північна Пуща» не виконує законодавство про працю, а саме не нарахування йому коштів за час незаконного відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 14.05.2019р. по 10.07.2019 року наказом ДСП «Північна Пуща» від 06.05.2019 №111, скасованим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.03.2020 у справі № 686/20873/19 та наказом ДСП «Північна Пуща» від 02.02.2021 №25. Про проведення відповідних нарахувань за час незаконного відсторонення його від роботи, він неодноразово звертався до ДСП «Північна Пуща, проте до цього часу вимог законодавства не виконані. Та оскільки день звільнення припадає на вихідний день, просив не пізніше 07.02.2022 року, оформити трудову книжку, провести з ним розрахунок, нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. В період з 04.02.2022 року по 08.02.2022 року [PERSON] було відкрито листок непрацездатності за № 3356259-2006316161-1, що визнано сторонами, та відповідно до ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Наказом директора ДСП «Північна Пуща» від 07.02.2022 року №43 внесено зміни до наказу від 02.02.2021 року №25, а саме доповнено п.1 підпунктом 1.1 та викладено у такій редакції - "Виплатити середню заробітну плату ліснику Луб`янського лісництва [PERSON] за 15 днів (період відсторонення з 14.05.2019р. по 10.07.2019р.), за кошти від господарської діяльності підприємства. Відповідно до довідки ДСП «Північна Пуща» від 27.02.2023 року №01-15/303, [PERSON] згідно наказу №43 від 07.02.2022 року було нараховано середній заробіток в розмірі 9812,52грн, виплата яких була проведена 17.02.2022 року в розмірі 7899,08грн., згідно платіжного доручення №203 від 17.02.2022 року за мінусом податків (військового збору в сумі 147,19 грн. та ПДФО 1766,25грн.) Листом від 03.06.2022 року №01-15/358 ДСП «Північна Пуща» на заяву від 04.02.2022 року повідомило [PERSON] , що не вбачає в своїх діях порушення виконання законодавства зокрема про працю, умов колективного чи трудового договору. Вважають, що ДСП «Північна Пуща» всі вимоги по виконанню рішення суду від 23.03.2020 року про скасування наказу виконало в повному обсязі. Що стосується не нарахувань коштів за час незаконного відсторонення, то з вищезгаданими позовними вимогами він до суду не звертався, а тільки просив скасувати наказ №111 від 06.05.2019 року, що підприємством було виконано. Крім наведеного було встановлено, що ним з 04.02.2022 року по 08.02.2022 року було відкрито листок непрацездатності за № 3356259-2006316161-1. На підставі наведеного [PERSON] було запропоновано надати заяву про звільнення завчасно, як це передбачено вимогами КЗпП України зазначивши іншу підставу звільнення. 20.10.2022 року [PERSON] повторно звернувся до директора ДСП «Північна Пуща» з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 05.02.2022 року, зазначивши що вважає відмову відповідача незаконною. Вищевказані обставини підтверджуються: наказами ДСП «Північна Пуща» від 03.09.2009р. №61-к, від 02.02.2021 року №25, від 07.02.2022 року №43; заявами [PERSON] від 20.01.2021р., від 04.02.2022р., 20.10.2022р.; листом ДСП «Північна Пуща» від 03.06.2022 року №01-15/358; довідкою ДСП «Північна Пуща» від 27.02.2023 року №01-15/303; платіжним дорученням №203 від 17.02.2022 року; розрахунковим листком за лютий 2022р.; рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.03.2020 року в справі № 686/20873/19; постановою Хмельницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ст. 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до статей 21 та 22 Закону України від 24 березня 1995 року N 08/95-ВР "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України). Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до статті 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівника до розірвання цього договору, їх працівник визначає самостійно. У разі якщо зазначені працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, він може відмовити в розірванні трудового договору, але не має права розірвати цей договір на інших підставах, які працівником не вказувалися. Таким чином, обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 та від 13 березня 2019 року у справі №754/1936/16-ц, який суд у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у строки, визначені останнім, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору. Позивач у своїй заяві про звільнення від 04.02.2022 року чітко зазначив в чому, на його думку, полягає невиконання роботодавцем законодавства про працю. У своїй відповіді від 03.06.2022 року №01-15/358 відповідач фактично не визнав фактів порушення ним трудового законодавства, що свідчить про виникнення між сторонами трудового спору. Незаконність відсторонення позивача від роботи встановлена вищезгаданим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.03.2020 року в справі № 686/20873/19. При цьому позивачем у зазначеній справ вимоги до відповідача про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не заявлялись. Відповідач в добровільному порядку оплату праці позивача за час вимушеного прогулу за період відсторонення з 14.05.2019р. по 10.07.2019р. здійснив лише 17.02.2022 року в розмірі 7899,08грн., тобто майже через два роки після встановлення судом факту незаконного відсторонення позивача від роботи. Отже, відповідачем порушено вимоги ст. 46 КЗпП України, щодо незаконного відсторонення позивача від роботи, а також вищевикладені норми КЗпП України та Закону України "Про оплату працю" щодо невиплати у передбаченому законом обсязі позивачу заробітної плати за період його незаконного відсторонення від роботи, що і стало підставою подачі ним 04.02.2022 року заяви про розірвання трудового договору за ініціативою працівника за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Отже, суд приходить до висновку, що знайшли підтвердження факти порушення законодавства про працю з боку відповідача відносно позивача, які б могли стати причиною для його звільнення саме ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що є підставою для припинення трудового договору, звільнення [PERSON] за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та часткового задоволення позовних вимог позивача в частині: визнання незаконними дії Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» про відмову у звільненні [PERSON] по ч.3 ст.38 КЗпП України відповідно до поданої заяви про звільнення від 04.02.2022 року та зобов`язання ДСП «Північна Пуща» звільнити [PERSON] з займаної посади за ч.3 ст. 38 КЗпП України на підставі зазначеній у заяві від 04.02.2022 року. При цьому, враховуючи, що в період з 04.02.2022 року по 08.02.2022 року [PERSON] було відкрито листок непрацездатності за № 3356259-2006316161-1, звільнення позивача слід провести з 09.02.2022 року. В задоволенні вимог позивача про визнання незаконними дій відповідача про не нарахування йому середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи з 14.05.2019 по 10.07.2019 року та зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату середнього заробітку за час незаконного відсторонення, слід відмовити враховуючи, що середня заробітна плата за вказаний період була нарахована відповідачем та виплачена позивачу 17.02.2022 року, тобто ще до його звернення до суду в листопаді 2022 року. В частині позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, слід зазначити наступне. Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. В силу наведених норм трудового законодавства, підставою відшкодування моральної шкоди є порушення власником або уповноваженим ним органом законних прав працівника, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В обґрунтування заподіяної моральної шкоди, позивач посилається на незаконність дій відповідача, які виразились у не нарахуванні та невиплаті йому середнього заробітку та відмови у звільненні, чим йому завдано моральну шкоду. Вирішуючи позовні вимоги в цій частині, суд враховує, період часу протягом якого позивачу не було виплачено заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи та не вирішено заяву про звільнення (відповідь позивачу надано лише 03.06.2022р.), незаконну відмову у звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП України, ступінь вини відповідача, характер моральних страждань, яких зазнав позивач, необхідності докладання додаткових зусиль для відновлення порушених прав, а також часткове відновлення порушеного права позивача відповідачем самостійно та добровільно, а саме виплата середнього заробітку за час відсторонення, та вважає з врахуванням вимог розумності і справедливості обґрунтованим розмір завданої позивачу моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача в сумі 5000 грн. В задоволенні решти позовних вимог в цій частині слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і слід: визнати незаконними дії Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» про відмову у звільненні [PERSON] по ч.3 ст.38 КЗпП України відповідно до поданої заяви про звільнення від 04.02.2022 року; зобов`язати Державне спеціалізоване підприємство «Північна Пуща» звільнити [PERSON] з займаної посади з 09.02.2022 року за ч.3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача на користь позивача 5000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог, слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 2084грн. (992,40 + 992,40 + 99,20 (50000/100=500; 5000/500 = 10; 992,40/100 х10 = 99,20). На підставі наведеного та

Outcome: partial