Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-08 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мезін В. В., із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи НОВОВОДОЛАЗЬКОГО РАЙОННОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ ГОЛОВНОГО ТЕРИТОРІАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ ЮСТИЦІЇ У ХАРКІВСЬКІЙ ОБЛАСТІ, «Про встановлення факту що має юридичне значення» (вхідний № 4517/21-вх від 05.08.2021 року) звернулась в суд із заявою в порядку окремого провадження, на обґрунтування якої зазначила, що [INFO] у батьків заявника, [PERSON] та [PERSON] , в шлюбі народилася донька [PERSON] . 05.08.2005 року [PERSON] звернулася з позовом до Нововодолазького районного суду Харківської області, з якого убачається що [PERSON] після народження дитини віднесла документи на реєстрацію свідоцтва про народження в Ордівську сільську раду Нововодолазького району Харківської області, але за невідомих підстав документи, які посвідчували факт народження дитини були втрачені. При зверненні до Мерефянської ЦРБ про видачу дублікату довідки про народження, [PERSON] стало відомо, що в лікарні відбулася пожежа і архівні дані були знищені. Зазначений позов був залишений без руху, однак за необізнаності [PERSON] вона не змогла виправити недоліки, а також за життя не встигла звернутися з новим позовом до суду. Батько [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ) від 23.03.1999 року, мати [PERSON] померла [INFO] відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ) від 22.05.2019 року. На даний час [PERSON] мешкає на території України без документів, які посвідчують особу, що ускладнює її нормальне проживання. Заявник є її рідною сестрою, що підтверджує свідоцтво про народження (серії [NUMBER] ) від 26.07.1987 року, та завірена копія книги погосподарського обліку (особовий рахунок № [NUMBER] ), в якому вбачається склад сім`ї, де [PERSON] , [INFO] , вписана як донька [PERSON] та [PERSON] . Тому, просили встановити той факт, що [PERSON] , [INFO] , народила [INFO] дівчинку та є матір`ю [PERSON] , а також встановити факт народження громадянина (а. с. 2 4). 06.08.2020 року Нововодолазький районний суд Харківської області своєю ухвалою, постановленою 06.08.2020 року, прийняв заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, й розпочав підготовчий розгляд справи (а. с. 20 23). 01.09.2020 року за вхідним № 4953/20-вх представником заявника адвокатом Мезіним В. В. подано клопотання про виклик для допиту в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] (а. с. 29). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 03.11.2020 року, закрито підготовче провадження у цій цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті із викликом для допиту в якості свідків [PERSON] та [PERSON] (а. с. 40 - 42). Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не надала, натомість в матеріалах справи наявна її письмова заява, зареєстрована за вхідним № 4932/20-вх від 01.09.2020 року, з проханням справу розглядати за її відсутності (а. с. 134, 137 - 138). Представник заявника [PERSON] адвокат Мезін В. В., що діяв за ордером (серії ДН № 113080), виданим 06.08.2020 року на підставі договору про надання правової допомоги № 80, укладеного 04.08.2020 року між ним та [PERSON] , а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ДН № 5686), виданого 24.12.2019 року на підставі рішення Ради адвокатів Донецької області року № 17 від 27.11.2019 року, у судове засідання теж не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв та клопотань не надавав (а. с. 134, 139 - 140). Представник заінтересованої\~особи \~НОВОВОДОЛАЗЬКОГО РАЙОННОГО\~ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ\~РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ\~ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ\~ГОЛОВНОГО ТЕРИТОРІАЛЬНОГО\~УПРАВЛІННЯ ЮСТИЦІЇ\~У ХАРКІВСЬКІЙ\~ОБЛАСТІ у судове засідання теж не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак від начальника Бондар І. надійшов лист, зареєстрований за вхідним № 735/2-вх від 03.02.2022 року, в якій просили здійснювати розгляд справи за відсутності їх представника, зазначивши що зауважень та заперечень не мають (а. с. 128, 134, 135 - 136). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно з частиною 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника заінтересованої особи свідчить її відповідна заява, долучена до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, й учасники справи повторно не з`явились у судове засідання, за наявності клопотання заявника щодо розгляду справи за її відсутності, суд прийшов до висновку про відсутність перешкод задля розгляду справи без них. Крім того, за наслідками підготовчого провадження, шляхом задоволення відповідного клопотання представника заявника за ордером викликано в суд для допиту під час судового провадження в якості свідків: 1. [PERSON] , яка зареєстрована за адресом: [ADDRESS] ; 2. [PERSON] , яка зареєстрована за адресом: [ADDRESS] . Зазначені свідки викликалися у відповідності до приписів Цивільного процесуального кодексу України, натомість, жодного разу до суду не з`явились. За клопотанням заявника та його представника судові засідання відкладались через неявку свідків, проте про причини такої неявки суд не сповіщали, будь-яких заяв та клопотань не надсилали. Зокрема, з підстав неявки вказаних свідків судові засідання, призначені на 14.05.2021 року о 13-30 годин, 14.06.2021 року о 15-00 годин, 12.07.2021 року 15-00 годин, 21.09.2021 року об 11-30 годин були відкладені. Статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості. Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Положеннями частини 3 статті 294\~Цивільного процесуального\~кодексу України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, наведене вимагає активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі, й, перш за все, заявника, що, безумовно, забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи. Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Крім того, як обумовлено пунктом 2 частини 1, пунктом 2 частини 2 статті 43 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, заявники, інші заінтересовані особи, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості. Вни зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи. Також, вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, враховуючи вищенаведене, а також приписи частини 4 та пункту 4 частини 5 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на які кожна сторона (в тому числі й заявник) несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, а також те, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяв заявниці та її представнику за ордером в реалізації права на допит свідків, які в суд не з`явились, суд вирішує справу без їх допиту з огляду на пасивну поведінку всіх учасників справи з наведеного питання. Також, суд вважає за необхідне зауважити, що згідно з правилом частини 1 статті 106 вищенаведеного кодексу учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Як обумовлено частиною 1 та 2 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Отже як показання свідків, так і висновок експерта чинним цивільним процесуальним законодавством вважаються доказами. В резолютивній частині ухвали суду, якою заяву [PERSON] , від імені та в інтересах якої діяв адвокат Мезін В. В., прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, наголошено, що з огляду на зміст статті 83 цивільного процесуального кодифікованого закону України, докази у справі подаються безпосередньо суду разом із заявою, письмовими поясненнями або відповіддю на них тощо. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких його не можливо подати у зазначений строк; а також докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання причин такого неподання поважними, суд може встановити учаснику справи додатковий строк для їх подання. Докази не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що незалежалі від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до заяви, письмових пояснень або відповіді на них, якщо інше не передбачене цим кодексом, подаються через канцелярію суду або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Положеннями частини 1 статті 196 Цивільного процесуального\~кодексу України визначено, що для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Оскільки справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим кодексом, то у таких справах також є підготовче провадження, під час якого з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше та вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста (пункти 7 8 частини 2 статті 197 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на те, що під час підготовчого провадження у справі заявник та її представник за ордером клопотань про призначення судової експертизи не заявляв, висновків судових експертиз не долучав, тому підстав зупиняти провадження у справі на стадії судового розгляду справи суд не вбачав за відсутністю законодавчо обґрунтованих підстав для цього. Доходячи такого суд ураховує, що представник заявника за ордером, звертаючись в суд із клопотанням про зупинення провадження у справі, доказів проведення експертизи не надає, із клопотання про її призначення судом не звертається, клопотання про поновлення строку та повернення суду на стадії підготовчого провадження не заявляє, тому суд застосовує наслідки, визначені частиною 8 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які заявник посилалась як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому заява перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. З копії паспорту громадянина України (серії [NUMBER] ), виданого Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківській області 03.12.2003 року, вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] в селі Одринка Нововодолазького району Харківської області та з 22.12.2011 року по 17.01.2017 року була зареєстрована за адресом: [ADDRESS] (а. с. 5). Зі свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого 26.07.1987 року Одрівським сільським РАЦС Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] народилася [INFO] , про що 26.07.1987 року в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис за № 6 та її батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 7). Відповідно до свідоцтва про шлюб (серії [NUMBER] ), повторно виданого 13.10.2011 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, [PERSON] , [INFO] , уродженець села Одринка Нововодолазького району Харківської області, та громадянка України [PERSON] , [INFO] , уродженка села Кзилту Кзилтуського району Кокчетавської області Республіки Казахстан, 02.10.1976 року зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів цей день зроблено відповідний актовий запис за № 1414. Прізвище подружжя після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а. с. 8). Як убачається зі свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), виданого 23.03.1999 року Одринською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] помер [INFO] у віці 44 років в селі Одринка Нововодолазького району Харківської області, про що в книзі реєстрації актів про смерть 23.03.1999 року зроблено запис за № 8 (а. с. 9). Відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] ), виданого 22.05.2019 року Виконавчим комітетом Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] померла [INFO] у віці 63 років в місті Люботин, про що 22.03.2019 року складено відповідний актовий запис № 02 (а. с. 10). З позовної заяви [PERSON] до Одринської сільської ради та Нововодолазького РВ УМВС України в Харківській області убачається що вона просила зобов`язати Одрівську сільську раду видати [PERSON] , яка проживає в селі Одринка Нововодолазького району Харківської області, свідоцтво про народження, що є підтверджуючим документом громадянства України, та зобов`язати Нововодолазький РВ УМВС України в Харківській області видати [PERSON] паспорт громадянина України. На обґрунтування своєї заяви зазначила, що [PERSON] народилась в місті Мерефа Харківського району Харківської області, та [PERSON] отримала довідку про народження дитини з прізвищем « [PERSON] », оскільки на той момент ще не поміняла документи після реєстрації шлюбу. З цією довідкою, [PERSON] звернулася до Одринської сільської ради, проте там отримала відмову в реєстрації народження дитини, при цьому довідка про народження їй повернута не була. В подальшому, неодноразово зверталася до різних органів з метою реєстрації дитини, проте всюди отримувала відмову. В липні 1987 року звернулася до Мерефянської ЦРЛ з метою отримання дублікату довідки про народження дитини, проте отримала відмову, мотивовану тим що архів Мерефянської ЦРЛ знищений внаслідок пожежі (а. с. 11 - 12). З виписки по особовому рахунку № [NUMBER] вбачається що разом з [PERSON] були зареєстровані: дружина - [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] . Крім того, знизу у графі відмітка про тимчасово відсутніх членів господарства, під [PERSON] , міститься позначка що вона вибула\~в січні\~1995\~року,\~а позначка\~про повернення\~відсутня (а. с. 13). Відповідно до корінця обмінної карти полового будинку Мерефянської ЦРЛ, підписаної лікарем-акушером 24.05.1980 року, убачається що [PERSON] , народила дівчинку [INFO] , та була виписана на 6 день після пологів в задовільному стані разом з дитиною (а. с. 14). Згідно з довідкою № 25 від 08.09.2002 року, виданою сільським головою Одринської сільської ради Пащенком Л. В., [PERSON] проживає в селі Одринка Нововодолазького району Харківської області з моменту народження [INFO] по наступний час. Підпис сільського голови скріплений гербовою печаткою (а. с. 15). Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі та доводять, що: -померлі [PERSON] та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають доньку заявницю у справі; -родина [PERSON] мешкала за однією адресою, проте зареєстрована там [PERSON] вибула в січні 1995 року та не поверталась. Натомість жодних даних, які б могли ідентифікувати особу щодо якої заявник звернулась в суд із проханням про встановлення юридичного факту [PERSON] , не надані. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI від 20.11.2012 року (зі змінами та доповненнями) ідентифікація особи це встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо. Згідно із приписом статті 20 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871-IX від 05.11.2021 року (із змінами та доповненнями) та пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» № 265 від 07.02.2022 року, виконавчий орган сільської, селищної або міської ради для потреб декларування та реєстрації місця проживання (перебування) осіб, зокрема для обліку осіб, які проживають на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, формує та веде в електронній формі реєстр територіальної громади. Отже, здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), формування та ведення реєстру територіальної громади тощо належить до повноважень органів реєстрації - виконавчих органів сільських, селищних або міських рад. З огляду на вказане, суд критично ставиться до інформації, що викладена сільським головою Одринської сільської ради Пащенком Л. В. у довідці № 25 від 08.09.2002 року, оскільки за особовим рахунком № [NUMBER] , який перебуває у його відданні, засвідчений відбитком гербової печатки ради, чітко зазначено, що [PERSON] в 1995 році вибула з указаної адреси й відмітки, що повернулась не має. Також суд критично ставиться й до копії обмінної карти полового будинку Мерефянської ЦРЛ, підписаної лікарем-акушером 24.05.1980 року, в якій мова йде про народження [PERSON] [INFO] , оскільки з 02.10.1976 року Орлова перебувала у зареєстрованому шлюбі та мала прізвище « [PERSON] » більш ніж три роки. Крім того, з цієї карти не вбачається, що за дівчинка народилась, її вага, зріст, час народження тощо. Доходячи такого, суд ураховує, що згідно з правилом частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, як зазначив у своїй правозастосовній практиці, викладеній у постанові, прийнятій 19 жовтня 2022 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи з єдиним унікальним № 511/409/20 (провадження № 61-20060св21) в заяві до суду заявник має вказати, який факт він просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи). Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями). Частиною 7 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Зазначене положення процесуального закону також відтворене і в нормі права, визначеній частиною 1 статті 293 вказаного кодифікованого акту України, якою передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. При цьому пунктом 5 частини 2 цієї ж статті передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження й справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачений перелік фактів, які підлягають встановленню в порядку окремого провадження, що не є вичерпним з огляду на положення частини 2 цієї ж статті, яка мовить про те, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Одночасно із цим, Пленум Верховного Суду України у пункті 1 своєї Постанови № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами та доповненнями) роз`яснює, що наведений у нормах Цивільного процесуального кодексу України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Крім того, цим же пунктом Пленум Верховного Суду України звертає увагу судів на те, що відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Зі змісту заяви [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мезін В. В., вбачається, що вона звернулась в суд із заявою про встановлення юридичного факту, який стосується не її особи, а іншої людини, яка має свою цивільну процесуальну правосуб`єктність. Статтею 55 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 124 Основного Закону нашої держави делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Рішенням Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину 2 статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VIII від 02.06.2016 року, не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України у контексті права на доступ до суду. Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 8-рп/2002 від 07.05.2002 року (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначив, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право, а за змістом частини 2 статті 4 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частиною 3 статті 49 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями) обумовлено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Ухвалюючи рішення, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідний юридичний факти, який просить визнати заявниця, є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки, проте не для неї, а для іншої фізичної особи. Отже, від встановлення цього юридично значимого факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких заявниця особисто не бере участь, тобто факт, який просить встановити [PERSON] не породжує для неї юридичні наслідки. Натомість у справах окремого провадження основною особою, яка бере участь у справі є заявник, тобто особа, в інтересах якої в суді відкривається справа про встановлення певних обставин або правового статусу громадянина, необхідних для реалізацію нею особистих і майнових прав, без судового підтвердження яких він позбавлений можливості здійснити ці права. Тобто, заявник завжди виступає на захисті своїх охоронюваних інтересів, що випливає з припису частини 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України. При цьому, як визначає стала практика, характерними рисами заявника у справах окремого провадження є: -необхідність судового підтвердження обставин, без яких заявник позбавлений можливості здійснити свої права; -порушення справи для захисту його охоронюваних законом інтересів, якщо відсутній спір про право; -його особиста процесуальна та матеріально-правова заінтересованість у справі, яка виявляється як у поширенні на нього всіх правових наслідків судового рішення, яке набрало чинності, так і в обов`язковому правовому зв`язку встановлюваного судом факту (обставини) з охоронюваним законом інтересом заявника та його правом; -покладання на заявника судових витрат. Відтак, обов`язковою рисою, притаманною цьому виду провадження, є наявність у заявника юридичної заінтересованості під час звернення в суд із заявою про встановлення юридичних фактів. Також, як вже раніше зауважено, згідно із змістом частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках, а у відповідності до правила, викладеного у частині 6 статті 81 наведеного вище кодексу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом. З огляду на вказане, особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків осіб, а також певних юридичних фактів. Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України). Також вони зобов`язані самостійно визначити коло фактів, на які слід посилатись як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також доказів, що містять інформацію про предмет доказування у справі, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вже зазначалося вище, кожен повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно з частиною 4 статті 12 цього ж кодифікованого акта кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», від положень якого до сих пір не відійшов Верховний Суд, а, отже, вони є обов`язковими для застосуваннями судами першої інстанції під час ухвалення судових рішень, обумовлено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, виходячи з засад свободи у наданні заявником своїх доказів та у доведеності їх переконливості перед судом, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу в справі окремо, і їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мезін В. В., не довела, що вона є належним заявником у встановлені певних фактів, викладених у її заяві, а також юридико-важливу обставину родинне споріднення осіб, походження від яких заявник просить суд визнати, й наданих нею доказів не достатньо для формування судом іншого висновку. Оскільки будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались правові вимоги заявниці у суду відсутні, а письмові докази, на які посилається [PERSON] є недостатніми для висновку про те, що [PERSON] є донькою [PERSON] , суд вважає за необхідне у задоволенні заяви відмовити повністю внаслідок її недоведеності . Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). У відповідності із приписами частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed