Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

15.01.2022 позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2022 справу передано за підсудність до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою судді від 04.05.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Цією ухвалою позивачу відстрочено сплату частини судового збору. Ухвалою суду від 19.05.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. В межах даної справи позивачем заявлено наступні позовні вимоги. 1. Встановити факт сумісного проживання [PERSON] з [PERSON] , однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по 01.11.2021. 2. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] з [PERSON] : 1) земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд. площею 0,0292 га., кадастровий номер 1210100000:02:290:0002, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; 2) житловий будинок розташований в [ADDRESS] ; 3) земельну ділянку площею 0,0614 га, яка розташована на території с/т «Магнолія», с. Новоселівка, Піщанської сільської ради; 4) будівельні матеріали i обладнання, з яких побудований але не зареєстрований садовий (дачний) будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,0614 га, яка розташована на території с/т «Магнолія», с. Новоселівка, Піщанської сільської ради; 5) Легковий автомобіль марки «FORD FUSION», 2008 року випуску. 3. Визнати за [PERSON] право власності на частину на вказаного майна. 4. Визнати за [PERSON] право на спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] . Узагальнені доводи учасників справи. На обґрунтування позову позивач вказує, що вона та [PERSON] проживали однією сім`єю як чоловік та дружина з 1985 року по день смерті останнього [INFO] . За час спільного проживання вони придбали автомобіль «FORD FUSION» та побудували два будинки за адресами: [ADDRESS] . Оскільки таке майно набуте в період проживання однією сім`єю, вважає таке спільним. При цьому позивач покликається на приписи ст.60 та 74 Сімейного кодексу України. Окрім того позивач зазначає, що встановлення факту проживання однією сім`єю необхідно також для належного оформлення права на спадщину після [PERSON] . При цьому позивач покликається на припаси ч.1 ст.1264 ЦК України. Про наявність обставин, що визначені ч.2 ст.1259 ЦК України позивач не зазначає. За мотивами відзиву відповідача, позивачем не доведено позовних вимог, зокрема фактів спільного проживання позивача та [PERSON] , наявності у них спільного бюджету, спільних витрат. Позивачем не доведено факт не перебування позивача та [PERSON] в інших шлюбах. Позивачем не доведено факту придбання спірного майна за спільні кошти чи в результаті спільної праці. Крім того зазначає, що земельні ділянки були приватизовані [PERSON] а існування будівельних матеріалів взагалі не доведене. У відповіді\~на відзив\~позивач заперечує доводи відповідача, звертає увагу на надані до позову докази, позивач та [PERSON] мали спільний бюджет, який наповнювався від трудової діяльності обох. Доводи заперечення\~відповідача аналогічні доводам відзиву. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених в позовній заяві. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували щодо позивних вимог з підстав викладених у їх відзивах. Треті особи заперечень не надали, в судове засідання не з`явилися. Фактичні обставини справи встановлені судом. Факт спільного проживання позивача [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю в період з 1985 по 2021 підтверджується сукупністю наступних доказів: - копії трудових книжок вказаних осіб із яких вбачається факт праці в одному відділі одного підприємства з 1967 року; - акт сусідів, підписи яких засвідчені утримувачем будинку, від 15.12.2021 про спільне проживання з 1985 року; розрахункова книжка та квитанції на ім`я [PERSON] про сплату за електроенергію за квартиру позивача; повідомлення позивачу від ПАТ «Укртелеком» від 09.08.2018 та візитка [PERSON] із яких вбачається, що номер телефону квартири позивача зазначений на візитці [PERSON] ; реклама магазину на адресу позивача та на ім`я [PERSON] за 2017 рік; поштовий конверт [PERSON] на адресу позивача; запрошення позивача та [PERSON] на весілля 22.08.2007; угода, товарний чек, заява по рахунку-замовленню за якими [PERSON] замовляв побутову техніку із вказівкою адреси позивача; декларація про вибір лікаря щодо [PERSON] на адресу позивача із визначенням останньої як довіреної особи; - паспорти громадянина України для виїзду за кордон позивача та [PERSON] із відмітками про перетин кордону, авіаквитки, анкети туриста, замовлення подорожей, квитки на потяг, путівки в санаторій які підтверджують спільний відпочинок позивача та [PERSON] ; - спільні фотознімки та відеозаписи на відпочинку, святкуваннях за 1997 2013 роки; - показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , серед яких друзі та співробітники, які підтвердили факт проживання позивача та [PERSON] із 1980-тих років, а саме спільне проживання як чоловіка та дружини, спільні побут, відпочинок, що вони обидва дбали про батьків один одного та інше. Усі свідки однозначно ствердили, що вважали [PERSON] та [PERSON] подружжям. Земельна ділянка площею 0,0292 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю 833\~400 грн., оформлена на [PERSON] на підставі рішення Дніпровської міської ради №343 від 19.02.1998, державний акт від 05.04.1999 ДП Д* 023656. Житловий будинок розташований в [ADDRESS] , вартістю 5\~668\~500 грн., оформлений за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 17.04.2000, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 26.11.1999 №703 замість договору купівлі-продажу від 01.11.1995. Земельна ділянка площею 0,0614 га, яка розташована на території с/т «Магнолія», с. Новоселівка, Піщанської сільської ради, вартістю 106\~200 грн., оформлена на [PERSON] на підставі рішення Піщанської сільської ради №29 від 20.04.1995, державний акт від 28.02.1996 ДПНв 002745. Автомобіль «FORD FUSION», 2008 року випуску, вартістю 206\~500 грн., придбаний на підставі Договору № CAGAF-000033/RZD купівлі-продажу транспортного засобу від 22.04.2008 та зареєстрований 22.05.2008 на ім`я [PERSON] . Щодо будівельних матеріалів, розташованих на земельній ділянці на території с/т «Магнолія», с. Новоселівка, Піщанської сільської ради доказів не надано. Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Із отриманою судом копії спадкової справи після [PERSON] вбачається, що [PERSON] 01.12.2021 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як особа, що проживала із спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років. 24.01.2022 із заявою про прийняття спадщини звернувся відповідач [PERSON] , як внук спадкодавця. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] є сином [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, [PERSON] є сином спадкодавця [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, [PERSON] перебував у шлюбі з 21.09.1958 до 04.08.1968. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1\~984,80 грн. Сплату решти судового збору позивачу було відстрочено. Норми права застосовані судом. Відповідно до приписів статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). У відповідності до ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має встановити факти спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №554/8023/15-ц). Згідно зі статтею 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60\~СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 у справі №339/116/16-ц. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі №344/5528/22. Враховуючи, що стаття 74\~СК України встановлює презумпцію належності на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майна, набутого ними за час спільного проживання, і зазначена презумпція є тотожною презумпції спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу, встановленій в статті 60 СК України, Верховний Суд вважає, що обидва зазначеній інститути є тотожними за правовим регулюванням. Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №127/11013/17. Разом із тим, п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004. На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01.01.2004, поширюється дія СК України. До 01.01.2004 діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, який не передбачав правової можливості встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не встановлював юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час набуття у власність нерухомого майна, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 №6-135цс13 та від 23.092015 № 6-1026цс15. Погодився із таким висновком і Верховний суд у постанові від 11.08.2021 у справі №295/2969/17 від 17.08.2021 у справі №202/4011/16. Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992у №15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 №10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 09.12.2015 у справі №6-814цс15. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10.02.2010), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі №347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18. Висновки суду. 1. На підтвердження факту спільного проживання позивача та [PERSON] , позивачем надано письмові докази, фотознімки та відеозаписи, а також показання дев`яти свідків, серед яких співробітники та друзі сім`ї позивача та [PERSON] . Вказані, об`єктивні докази, у своїй сукупності однозначно доводять факт спільного проживання позивача та [PERSON] з 1980 років та до смерті останнього, зокрема: проживання за однією адресою, спільне харчування, спільне опорядження житла, спільне здійснення ремонтів та купівлю побутових речей, спільний відпочинок під-час якого витрати оплачувалися спільно, наявність прав та обов`язків подружжя. Свідки ствердили, що між позивачем та [PERSON] були відносини як між чоловіком та дружиною, які базувалися на любові та повазі один до одного. Деякі колеги та друзі навіть не знали що шлюб між ними не укладався. На спростування вказаних доводів відповідачем не надано жодного доказу. Відтак вбачається однозначним висновок про спільне проживання позивача із [PERSON] із 01.01.2004 і до 01.11.2018. У будь-якому випадку видається вірогіднішим, ніж протилежний, що також відповідає стандарту доказування. Встановлення вказаної обставини є необхідним як для вирішення питання поділу майна, так і для підтвердження права на спадкування позивачем після [PERSON] як спадкоємця четвертої черги. Тому така вимога підлягає до задоволення. 2. Позовна вимога про визнання за позивачем права на спадкування не підлягає до задоволення, оскільки встановлення факту спільного проживання є достатнім для підтвердження права на спадкування. Окрім цього задоволення відповідної позовної вимоги може внести неясність у правовідносини, адже позивач претендує на спадкування у четверту чергу. Тоді як відповідач є спадкоємцем першої черги за правом представлення. А позивач не просить змінити черговість одержання права на спадкування та не наводить для цього підстав. 3. Правове регулювання правовідносин щодо набуття спірного майна є різним. Так, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01.01.2004 (земельні ділянки, будинок та будівельні матеріали), слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Необхідність обґрунтування та доведення обставин щодо походження коштів чи інших ресурсів, за які було придбано/збудовано спірне майно залишилася поза увагою позивача. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що спірне майно було придбане внаслідок спільної праці позивача та [PERSON] . Що стосується показань свідків, то по-перше відповідні обставини не можуть підтверджуватися показаннями свідків, а по-друге свідки вказували, що їм не відомо за які кошти були збудовані будинки. Відтак, зважаючи на наведені вище правові висновки Верховного Суду, позовні вимоги щодо земельних ділянок, будинку та будівельних матеріалів не можуть бути задоволеними. Окрім того позивачем не надано жодного доказу наявності будівельних матеріалів на земельній ділянці, яка розташована на території с/т «Магнолія», с. Новоселівка, Піщанської сільської ради. Разом із тим, доводи відповідача про приватизацію земельних ділянок одноосібно [PERSON] є помилковими. Адже за умови доведення позивачем наявності у неї права власності на частину будинку, вона вправі претендувати також на відповідну частину земельної ділянки навіть якщо така набута в особисту власність [PERSON] . 4. Щодо автомобіля, набутого після 01.01.2004, то виходячи із презумпції належності на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, такий є спільною власністю [PERSON] та позивача, а позивач має право на такого автомобіля. При цьому не має необхідності додатково визначати такий автомобіль спільним. Вказане є лише підставою для визнання за позивачем прав на його частину. 5. При поданні позову позивачем судовий збір сплачено частково, інша частина відстрочена. Відтак із відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. В свою чергу із позивача підлягає стягненню в користь держави судовий збір, сплату якого було відстрочено, за виключенням частини, що припадає на задоволену частину позовних вимог. Інших судових витрат сторонами не заявлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed