Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

29 липня 2021 року до суду надійшла позовна заява Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі Виробничої одиниці«Костянтинівкатепломережа»\~ до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті послуги з опалення. В позовній заяві позивач зазначив, що відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS] , та є абонентом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в м. Костянтинівка, і користується послугами з опалення, однак не в повному обсязі оплачує вартість спожитих послуг з опалення, що порушує право позивача на отримання плати за надані послуги з теплопостачання у встановлений законодавством строк. З березня 2012 року до вересня 2018 року сума заборгованості за особовим рахунком відповідача склала 14778,28 гривень. Тому на підставі вищевикладеного просить суд стягнути з відповідача зазначену заборгованість, а також понесені позивачем судові витрати у розмірі 2270,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій підтримав в повному обсязі вимоги за позовною заявою та фактичні обставини на яких вони ґрунтуються, просив суд розглядати справу за його відсутністю. Відповідач [PERSON] належним чином та завчасно була повідомлена про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилась. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з особовим рахунком, позивач за затвердженими тарифами здійснював нарахування заборгованості за надані комунальні послуги з теплопостачання за місцем розташування об`єкта, який в даний час належить відповідачу. Так, за період з березня 2012 року до вересня 2018 року позивачем були надані послуги з опалення квартири [ADDRESS] , загальною вартістю 14778,28 гривень. Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. Проте, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна. Подібні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 200/14925/15-ц (провадження № 61-13874св18). При цьому у постанові Верховного Суду від 1 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20) зроблено висновок про те, що діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Договір купівлі-продажу від 14 вересня 2018 року, згідно з яким [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] , не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні). У справі, що розглядається, відповідач не вчиняла правочинів щодо прийняття боргу з оплати послуг за теплопостачання та утримання житлового будинку попередніх власників вказаної квартири. На неї не може бути покладено обов`язок зі сплати вказаної заборгованості, нарахованої позивачем попередньому власникові до 14 вересня 2018 року, тобто до укладення позивачем договору купівлі-продажу квартири. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Щодо вирішення питання про належний спосіб судового захисту у спірних правовідносинах, суд виходить із наступного. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13\~- на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 6 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20). З урахуванням фактичних обставин цієї справи, вимоги Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за спожиті послуги з опалення, є необґрунтованими, оскільки задоволення таких вимог суперечить нормам діючого законодавства, а відмова у їх задовленні встановить між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості відповідача перед позивачем до 14 вересня 2018 року. Аналогічний правовий висновок щодо способу судового захисту у подібних справах викладено Верховним Судом у постановах від 1 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20), а також у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 201/11406/20 (провадження № 61-18079св21).

Outcome: dismissed