Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 277 935 грн. та судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що він перебував у трудових відносинах із ТОВ "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ". Обіймав різні посади. Наказом №191к від 08.07.2020 року позивач звільнений з ТОВ «Краснолиманське» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). З часу припинення трудових відносин супереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем своєчасно, не надано остаточного розрахунку, належні суми заробітку, нараховані за період з листопада 2019 року по листопад 2020 року в розмірі 277935,49 грн. не виплачено. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16.11.2021 року було стягнуто з ТОВ "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ" на користь [PERSON] заборгованість з нарахованої, але не сплаченої заробітної плати, за листопад - грудень 2019 року, січень - листопад 2020 року в загальній сумі 277935 (двісті сімдесят сім тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) грн. 49 коп. (сума визначена з урахуванням утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів); - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2021 року по 16.11.2021 року включно в сумі 91981 (дев`яносто одна тисяча дев`ятсот вісімдесят одна) грн. 90 коп. без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів. Згідно бухгалтерської довідки ТОВ «Краснолиманське» обчислення середньоденного заробітку відповідачем здійснено з урахуванням кількості робочих днів за вересень та жовтень 2020 року - 43 дні - нарахована заробітна плата - 64840,12 грн. За підрахунками відповідача середньоденний заробіток складає 1507,91 грн., що встановлено вищевказаним рішенням суду. Виплату цих сум було проведено у примусовому порядку виконавцем 12.04.2023 року. З урахуванням суми заборгованості та тривалості невиплати заробітної плати, вважаємо, що справедливим буле стягнення суми, яка буде еквівалентна розміру заборгованості по заробітній платі - 277935 грн. Не погодившись з позовними вимогами відповідачем подано до суду відзив, відповідно до якого вказано наступне. Відповідач заявлені позовні вимоги не визнає, вважає їх такими, що порушують його права та законні інтереси, з наступних підстав. Відповідно до Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16.11.2021 року справа № 235/4750/21, з ТОВ «Краснолиманське» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість з нарахованої, але не сплаченої заробітної плати, за листопад - грудень 2019 року, січень - листопад 2020 року в загальній сумі 277935 (двісті сімдесят сім тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) гривень 49 копійок (сума визначена з урахуванням утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2021 року по 16.11.2021 року включно в сумі 91981 (дев`яносто одна тисяча дев`ятсот вісімдесят одна) гривня 90 копійок без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів. Судове Рішення виконане 12.04.2023 року, що не заперечує і сам позивач. Оскільки підприємство в день звільнення з позивачем не розрахувалося, воно має відповідати перед позивачем згідно із ст. 117 КЗпП України. У справі № 235/4750/21 судом встановлено, що позивач в день звільнення 13.11.2020 року не працював. У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст. 117 КЗпП України наступає після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок та невиплати після пред`явлення цієї вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Також у справі № 235/4750/21 судом встановлено, що відповідачу вперше стало відомо про вимогу позивача, коли той звернувся до ТОВ "Краснолиманське" з позовною заявою про стягнення несплачених сум при звільненні, за результатами розгляду якої ухвалено рішення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області від 16.11.2021 року. Висовуючи вимогу про стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач не зазначає період за який він просить стягнути кошти, а тільки суму зазначену на власний розсуд. У той же час період розрахунку відшкодування, передбачений ст. 117 КЗпП України, обмежений, він повинен бути не більше шести місяців. З урахуванням норм ст. 117 КЗпП України, розрахунковий періоду кількість робочих днів з 20.08.2021 року до 20.02.2022 року (останній день шестимісячного строку) становить 126. Згідно з Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у справі № 235/4750/21, яке набрало законної сили середньоденний заробіток позивача складає - 1507,91 грн. То при розрахунку сума середнього заробітку позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.08.2021 року до 20.02.2022 року буде дорівнювати: 189 996, 66 грн. із розрахунку: 126 робочих дні х 1507, грн. 91 коп. В рішенні за період з 20.08.2021 року по 16.11.2021 року (включно) складає 61 робочих днів, стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 91981 грн. 90 коп. З чого вбачається, що позивач вже отримав частину середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої вказує наступне. Законом № 2352-IX від 01.07.2022 року було внесено редакцію в ст.117 КЗПП України, згідно якої підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Оскільки, згідно з статтею 58 Конституції України «закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, то зобов`язання сплатити середній заробіток обмежено шестимісячним строком лише з 01.07.2022 року, та в даному випадку строк для виплати скориться до 01.01.2023 року. До 01.07.2022 року до внесення змін до ст.117 КЗПП України підлягає стягненню середній заробіток повністю. А після внесення змін до ст.117 КЗПП України такий середній заробіток обмежений 6-ти місячним строком. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, раніше представник надав заяву відповідно до якої просила вказану справу розглядати без їх участі, на позовних вимог наполягає. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав заяву про розгляд справи без його участі та винести рішення по суті справи, у відповідності до норм чинного законодавства. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, по наступним підставам. Судом встановлено, що [PERSON] працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Краснолиманська», що підтверджується рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2021 року у цивільній справі №235/4750/21 (а.с. 5-10). Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент звільнення позивача, тобто станом на 13 листопада 2020 року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачкою остаточний розрахунок та не виплатив позивачці нараховану їй заробітну плату. Так, рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2021 року по справі № 235/4750/21 було стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» заборгованість з нарахованої, але не сплаченої заробітної плати, за листопад - грудень 2019 року, січень - листопад 2020 року в загальній сумі 277935 (двісті сімдесят сім тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) гривень 49 копійок (сума визначена з урахуванням утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2021 року по 16.11.2021 року включно в сумі 91981 (дев`яносто одна тисяча дев`ятсот вісімдесят одна) гривня 90 копійок без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів. Позивач вказує, що відповідачем з ним було проведено розрахунок у примусовому порядку виконавцем - 12 квітня 2023 року, що не заперечується відповідачем. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Після проведення 12 квітня 2023 року з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, 25 травня 2023 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 277 935 грн. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Згідно статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2021 року, становить 744,73 грн. Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину першу статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Тобто, починаючи з 16 листопада 2021 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців. У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 25 травня 2023 року, тобто вже після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, суд доходить висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 листопада 2021 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 17 травня 2022 року включно, тобто за шість місяців. Отже, суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період з 17 листопада 2021 року по 17 травня 2022 року (744,73 грн. х 181 днів). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 17 листопада 2021 року по 17 травня 2022 року становить 134\~796,13 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 134\~796,13 грн. Вирішуючи позовні вимоги судом також враховується та обставина, що відповідач був обізнаний про наявність заборгованості із заробітної плати перед позивачем та про наявність судового рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2021 року. Також суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду, зазначено, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. При цьому, Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі N 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі N 331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі N 335/4416/18-ц. Таким чином, враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, тієї обставини, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 листопада 2021 року вже стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 91981,90 грн, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України, до 91981,90 грн. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 91981,90 грн., 1% ціни позову становить 919 грн. 82 коп., що є меншою від визначеного ЗУ «Про судовий збір» мінімального розміру судового збору, тому підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial