Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

01 травня 2023 року позивачка звернулася до суду з відповідним позовом до відповідача та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, у якому зазначила, що заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 липня 2022 року, яке набрало законної сили 11 серпня 2022 року, місце проживання їх спільних з відповідачем малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , було визначено разом з нею за адресою [ADDRESS] . Однак відповідач не виконує рішення суду, перешкоджає спілкуванню та проживанню дітей разом з нею. Наразі вона створила нову сім`ю, з якою проживає у с.Олександрія Карпівської сільської територіальної громади Криворізького району Дніпропетровської області, де створенні всі умови для проживання дітей. У примусовому виконанні рішення суду їй було відмовлено, оскільки рішення суду не передбачало застосування заходів примусового виконання, що підтверджується повідомленням державного виконавця Казанківського відділу Державної виконавчої служби у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Посилаючись на викладене, позивачка просила суд відібрати малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у відповідача та передати дітей їй для проживання у с.Олександрія Криворізького району Дніпропетровської області, допустити негайне виконання рішення суду та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Позивачка в судове засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Суду пояснила, що після припинення шлюбних відносин, вона вимушена була через насилля щодо неї відповідача, покинути будинок в якому вони проживали, тому діти залишилися з батьком. Після цього він всіляко перешкоджає її спробам забрати дітей, не дає спілкуватися з ними навіть по телефону. Після рішення суду яким місце проживання дітей було визначено разом з нею, він відмовляється його виконувати, уникає судових засідань. Така поведінка відповідача негативно впливає на неї та дітей, на їх родинний зв`язок, діти не відвідують садочок та школу, не мають друзів, перебувають постійно під наглядом родичів відповідача, які також перешкоджають їй спілкуватися з ними. Вона постійно купує дітям продукти, одяг, необхідне шкільне приладдя, оскільки відповідач не забезпечує їх цим, він не займається вихованням і навчанням дітей. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд відібрати дітей у відповідача, та повернути їй, оскільки любить сина і доньку та бажає щоб вони були разом. Відповідач та його представник [PERSON] (ордер про надання правничої допомоги від 05 січня 2022 року № 110) в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином,про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності та відзиву на позов від них не надходило, тому суд визнає їх неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Треті особи по справі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, представник органу опіки та піклування Карпівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, не заперечував проти вимог позивачки (а.с.52). Представника органу опіки та піклування Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області Римар А.П., в судове засідання з`явилась, вважала що позовні вимоги позивачки є законними і обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню у повному обсязі. Судом, за згоди позивача, ухвалено про заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ст.280 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачки та представника органу опіки та піклування Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області Римар А.П., вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 березня 2012 року, який розірвано рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 29 липня 2021 року (а.с.13-14). Від шлюбу сторони мають спільних дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] [INFO] ( а.с.15-16). Заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 липня 2022 року позовні вимоги позивачки [PERSON] до відповідача [PERSON] , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору виконавчого комітету Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, місце проживання малолітніх дітей сторін було визначено разом з матір`ю позивачкою по справі (а.с.11-14). Вказаним рішенням суду було встановлено, що після розірвання шлюбу малолітні діти залишилися проживати з батьком по [ADDRESS] , оскільки мати через домашнє насильство та побоювання за своє життя, вимушена була піти з будинку, який взяла під виплату. Визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю суд мотивував тим, що це відповідатиме їх найкращим інтересам та потребам, оскільки у їх матері створені належні умови для їх проживання, виховання і навчання, а у відповідача відсутні матеріально - побутові умови для їх проживання, фактично діти перебувають на вихованні у баби, у якої крім них ще шестеро своїх дітей, відповідач стабільного доходу та місця роботи не має, як і бажання приймати участь у вихованні та утриманні дітей ( а.с.11-14). Однак станом на час розгляду справи зазначене рішення суду не виконано, що підтверджується повідомленням Казанківського відділу Державної виконавчої служби у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 30 березня 2023 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області по справі № 470/519/21 від 11 липня 2022 року не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень (а.с.18.). Добровільно виконувати рішення суду батько дітей [PERSON] відмовляється, що підтверджується повідомленням Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 17 серпня 2022 року № 02-15-451/2022 року ( а.с.20). З акту обстеження умов проживання позивачки складеного службою у справах дітей виконавчого комітету Карпівської сільської ради 17 березня 2023 року убачається, що позивачка проживає у с.Олександрія Криворізького району Дніпропетровської області у житловому будинку, що належить її теперішньому чоловікові [PERSON] , санітарний стан житла задовільний, в наявності сантехніка та побутова техніка, корпусні і м`які меблі, іграшки та дитячий куточок, для виховання та розвитку дітей облаштовано дві окремі кімнати, які забезпечені окремими спальними ліжками, іграшками, є телевізор і шафа для речей. У її сім`ї доброзичливі та теплі стосунки, вони мають бажання та створили умови для проживання малолітніх [PERSON] і [PERSON] (а.с.17). Чоловік позивачки [PERSON] має постійне місце роботи та стабільний дохід у вигляді заробітної плати ( а.с.19). Відповідач відмовився надати доступ представнику служби у справах дітей Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області Римар А.П., для обстеження умов проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] , за адресою [ADDRESS] (а.с.69). За висновком опікунської ради при виконавчому комітеті Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 14 серпня 2023 року є доцільним відібрати малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] у відповідача та передати їх для проживання матері [PERSON] . В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Володимирівської сільської ради Римар А.П. підтримала зазначений висновок та вважала за необхідне задовольнити позовні вимоги позивачки у повному обсязі, оскільки перебування дітей з матір`ю відповідатиме інтересам дітей. Як з висновку опікунської ради так і пояснень представника органу опіки та піклування убачається, що причиною перешкоджання спілкуванню матері з дітьми є виключно особиста неприязнь до неї відповідача. Фактично участі в утриманні та вихованні дітей останній не приймає, діти перебувають за місцем проживання матері відповідача [PERSON] , де відсутні умови для їх належного виховання і розвитку та перебувають у несприятливій для них атмосфері. Крім цього вбачається, що діти не мають належного догляду, неохайні, вдягнуті не по сезону, потребують уваги, виховання та турботи, так [PERSON] , 2017 року народження, припинила відвідувати дошкільний навчальний заклад, має малий словниковий запас, спілкується окремими фразами, рухами голови, дитина залякана і сумна. З психолого - педагогічної характеристики учня 2 класу Володимирівського ліцею Володимирівської сільської ради [PERSON] убачається, що дитина проживає з батьком, дистанційні уроки відвідує рідко. Домашні завдання для перевірки майже не надає, дитина навчається не в повну міру своїх сил, вдома не отримує достатньо контролю та допомоги у навчанні, учень не проявляє ініціативи щодо прийняття участі у виховній роботі: конкурсах, олімпіадах, виставках, заходах на рівні класу. [PERSON] закритий хлопчик, важко іде на контакт, має невелике коло друзів, окрім близьких родичів, йому важко знаходити спільну мову з однолітками ( .с.33). На думку суду зазначене свідчить, що створені відповідачем перешкоди у спілкуванні позивачки з дітьми, невиконання ним рішення суду, негативно впливають на їх психологічний стан, руйнують сімейні зв`язки матері з дітьми. В Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року закріплено, що малолітня дитина, може бути розлучена зі своєю матір`ю лише за наявності виняткових обставин. Відповідно до статті 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Ця норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Положення частини першої статті 162 СК України, якою передбачено відібрання дитини, покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, про що зазначено у висновках викладених у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно з приписами частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. З матеріалів справи убачається, що за час проживання з дітьми позивачка турботливо ставилася до них, дбала про їх виховання та розвиток, була зацікавлена у відвідуванні ними садочку та школи, цікавилася їх поведінкою та досягненнями там, вона позитивно характеризується оточуючими, має належні умови проживання, а її бажання щоб діти перебували разом з нею, ґрунтується на материнській любові до них. Наразі утримання дітей батьком та невиконання ним рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 липня 2022 року, не відповідає вимогам закону, є небезпечним для малолітніх дітей, оскільки негативно впливає на їх моральне здоров`я і розвиток, спотворює уяву і знання про сімейні цінності, суперечить їх інтересам, а тому наявні підстави для відібрання дітей у відповідача для передання їх матері [PERSON] . З огляду на викладене вище,суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачки є законними і обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved