Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-10 00:00:00

Позивач АТ «Таскомбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Посилався на те, що 07.08.2020 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено Заяву-договір про надання споживчого кредиту №8394875_RESTRUCT. Відповідно до умов договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок у сумі 47613 грн. 32 коп. строком на 60 місяців. Також сторонами було погоджено сплату процентів за користування кредитом у сумі 0,001 % річних та комісію за обслуговування кредиту у розмірі 2, 90% на місяць від основної суми кредиту. У пункті 1.2.1 розділу першого кредитного договору позичальник доручив банку перерахувати зараховані кредитні кошти для погашення заборгованості за кредитним договором №3063965485 від 21.06.2019 року в сумі 8987 грн. 40 коп. з його поточного рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ «Таскомбанк», на рахунок № [NUMBER] в АТ "Таскомбанк". У пункті 1.2.2 позичальник доручив банку перерахувати зараховані кредитні кошти для погашення заборгованості за кредитним договором №6084313280 від 14.11.2019 року у сумі 38625 грн. 92 коп. з його поточного рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ «Таскомбанк», на рахунок № [NUMBER] відкритий в АТ «Таскомбанк». Згідно розділу другого кредитного договору позичальник акцептував публічну пропозицію АТ «Таскомбанк», яка розміщена на веб-сайті банку. Погодився з тим, що зобов`язаний повертати кредит щомісячно, згідно графіку платежів: додатку №1 до договору та підтвердив, що ознайомлений та розуміє суть фінансової послуги про споживчий кредит, а також, що отримав від банку інформацію, визначену ст.9 Законом України «Про споживче кредитування». Кредитні кошти були надані банком у спосіб, визначений в кредитному договорі, що підтверджується випискою, чим виконав свої обов`язки за кредитним договором. Однак, [PERSON] перестала виконувати умови кредитного договору, а саме перестала сплачувати заборгованість за кредитом, відсотками та комісією. Так, у зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання у відповідача виникла заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 60999 грн. 54 коп., в тому числі заборгованість по тілу кредиту у розмірі 36144 грн. 87 коп.; заборгованість за відсотками - 0,45 грн.; заборгованість по комісії - 24854 грн. 22 коп. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №8394875_RESTRUCT від 07.08.2020 року у сумі 60999 грн. 54 коп., в тому числі заборгованість по тілу кредиту у розмірі 36144 грн. 87 коп.; заборгованість за відсотками - 0,45 грн.; заборгованість по комісії - 24854 грн. 22 коп. та понесені судові витрати. Ухвалою суду від 05.06.2023 року по справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачем було подано зустрічну позовну заяву, яку ухвалою суду від 06.07.2023 року прийнято до спільного провадження з первісним позовом та призначеному справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. У зустрічній позовній заяві [PERSON] вказувала на те, що 07.08.2020 року між нею та АТ «Таскомбанк» було укладено договір про надання кредиту №8394875_RESTRUCT. Згідно зазначеного договору їй було надано кошти у розмірі 47613 грн. 32 коп. строком на 60 місяців, із відсотковою ставкою 0,001% річних та комісією за обслуговування кредиту у розмірі 2,90% на місяць від основної суми договору. У додатку №1 до заяви-договору про надання кредиту встановлюється детальний опис складових загальної вартості кредиту та графік платежів. У цьому додатку відсутнє розшифрування складової частини комісії за обслуговування кредиту. Вона не заперечує проти суми нарахованого основного боргу та нарахованих відсотків за користування кредитом, але не погоджується із комісією за обслуговування кредиту, вважаючи даний пункт договору нікчемним. Посилалась на те, що згідно ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитору забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Така умова договору є нікчемною. Просила зобов`язати АТ «Таскомбанк» здійснити перерахунок заборгованості [PERSON] за заявою-договором №8394875_RESTRUCT від 07.08.2020 року з огляду на нікчемність п.1.1.5 цієї заяви. Представником банку було подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому останній позов не визнав. Зазначив, що графік платежів містить обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором. Відповідно до зазначеного графіку, платежі по погашенню кредитної заборгованості здійснюються у вигляді щомісячного ануїтетного платежу згідно з умовами кредитного договору. За обслуговування кредитної заборгованості встановлена комісія в розмірі 2,90% від суми кредиту, що підтверджується договором та детальним розписом складових загальної вартості кредиту та графіку платежів. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту передбачена кредитним договором, який підписаний сторонами. Позичальник була ознайомлена з усіма умовами кредитного договору та погодилася з ним. Вважає, що заявляючи даний позов, відповідач діяла недобросовісно. Просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою від 02.08.2023 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача також у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву, в якій зустрічний позов підтримав. Первісний позов визнав частково. Просив розглянути справу у його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 07.08.2020 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було підписано заяву-договір №8394875_RESTRUCT про надання кредиту (а.с.6-7). Відповідачу було надано кредит шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок у сумі 47613 грн. 32 коп. строком на 60 місяців до 07.08.2025 року. Також сторонами було погоджено сплату процентів за користування кредитом у сумі 0,001 % річних та комісію за обслуговування кредиту у розмірі 2, 90% на місяць від основної суми кредиту. У пункті 1.2.1 розділу першого кредитного договору позичальник доручив банку перерахувати зараховані кредитні кошти для погашення заборгованості за кредитним договором №3063965485 від 21.06.2019 року в сумі 8987 грн. 40 коп. з його поточного рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ «Таскомбанк», на рахунок № [NUMBER] в АТ "Таскомбанк». У пункті 1.2.2 позичальник доручив банку перерахувати зараховані кредитні кошти для погашення заборгованості за кредитним договором №6084313280 від 14.11.2019 року у сумі 38625 грн. 92 коп. з його поточного рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ «Таскомбанк», на рахунок № [NUMBER] відкритий в АТ «Таскомбанк». Згідно розділу другого кредитного договору [PERSON] акцептувала публічну пропозицію АТ «Таскомбанк», яка розміщена на веб-сайті банку. Погодилася з тим, що зобов`язана повертати кредит щомісячно, згідно графіку платежів: додатку №1 до договору та підтвердила, що ознайомлена та розуміє суть фінансової послуги про споживчий кредит, а також, що отримала від банку інформацію, визначену ст.9 Законом України «Про споживче кредитування». Відповідно до детального розпису складових загальної вартості кредиту та графіку платежів, що були підписані [PERSON] визначено форму кредитування, тип процентної ставки, а також комісію за обслуговування кредитної заборгованості, яка становить 2,90 % від суми вказаної в п.1.1 заяви-договору та нараховується щомісячно, в перший банківський день розрахункового періоду (а.с.8-10). Кредитні кошти перераховано на поточний рахунок відповідача, відкритий в АТ «Таскомбанк». Як вбачається з дослідженого судом розрахунку заборгованості, банком було нараховано до сплати заборгованість станом на 14.05.2023 року у розмірі 60999 грн. 54 коп., в тому числі заборгованість по тілу кредиту у розмірі 36144 грн. 87 коп.; заборгованість за відсотками - 0,45 грн.; заборгованість по комісії - 24854 грн. 22 коп. (а.с.11-12). Із поданої до суду зустрічної позовної заяви вбачається, що [PERSON] позовні вимоги визнає частково, а саме в частині тіла кредиту та відсотків. Натомість, відповідач не визнає позовні вимоги про стягнення заборгованості із комісії та вважає їх необґрунтованими. Розглядаючи аргументи наведені сторонами, суд приходить до наступних висновків. Так, між сторонами склались правовідносини, що врегульовані нормами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з статтею 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 зроблено висновок про те, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідач факт одержання кредитних коштів не заперечує, а тому суд вважає зазначену обставину такою, що не підлягає доказуванню. Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів. У матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії заяви-договору №8394875_RESTRUCT про надання кредиту від 07.08.2020 року, детальний розпис складових загальної вартості кредиту та графік платежів. Отже, АТ «Таскомбанк» та [PERSON] погодили умови кредитного договору щодо розміру кредиту, мети та строку кредитування, про сплату процентів за користування кредитними коштами, їх розмір та порядок сплати таких процентів. Судом також встановлено, що сторонами було визначено кінцевий строк кредитування до 07.08.2025 року. За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст.631 ч.ч. 1, 4 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Оскільки [PERSON] порушила свої зобов`язання щодо сплати належних з неї коштів за кредитним договором, АТ «ТаскомБанк», реалізуючи свої права, що випливають із положень ст. 1050 ч. 2 ЦК України , визнав строк повного виконання зобов`язання таким, що настав (змінив строк виконання зобов`язання), та 14.04.2023 року надіслав відповідачу вимогу про дострокове погашення усієї суми боргу (а.с.51). За таких обставин, кредитор має право на стягнення з боржника заборгованості по сплаті кредиту та процентів за користування кредитними коштами за договором від 07.08.2020 року. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідач у поданій до суду зустрічній позовній заяві заперечує проти вимог позивача про стягнення комісії, вважаючи вказані умови договору нікчемними. Розглядаючи наведені аргументи, суд виходить із наступного. Так, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Судом установлено, що умовами кредитного договору від 07.08.2020 року передбачено сплату позичальником щомісячної комісії за супроводження кредиту, яка складає 2,90 % від суми кредиту. Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту, передбачена в Графіку платежів. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 1380 грн. 79 коп. щомісяця. При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що АТ «Таскомбанк» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З урахуванням викладеного, позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 24854 грн. 22 коп. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Щодо заявленої позовної вимоги у зустрічній позовній заяві про зобов`язання АТ «Таскомбанк» здійснити перерахунок заборгованості [PERSON] за заявою-договором №8394875_RESTRUCT від 07.08.2020 року з огляду на нікчемність п.1.1.5 цієї заяви суд зазначає таке: Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Саме до таких правових висновків дійшов Верховний суді у постанові від 24.02.2021 року справа № 233/3516/18-ц. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту не будь-яке право, а лише порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Як було встановлено судом, [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою після звернення АТ «Таскомбанк» до суду з позовом про стягнення заборгованості, і судом під час вирішення позову АТ «Таскомбанк» було захищено право відповідача, оскільки вимогу про стягнення з [PERSON] заборгованості з комісії судом визнано необґрунтованою, а отже у даному спорі відсутнє порушене право відповідача, що є підставою для відмови в зустрічній позовній заяві. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial