Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою з кадастровим номером 3522585000:02:000:2176, яка розташована на території Миколаївської сільської ради, Кропивницького району Кіровоградської області шляхом повернення земельної ділянки відповідачем та відшкодувати понесені нею судові витрати за рахунок відповідача. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником спірної земельної ділянки на підставі державного акта на право власності. На даний час її земельна ділянка перебуває у користуванні ФГ [PERSON] . Після звернення позивача до відповідача щодо підстав такого користування останній надав копію договору про оренду землі від 20.03.2012. Позивач заперечує підписання укладення нею договору оренди землі у 2012 році з відповідачем, який користується належної їй земельною ділянкою безпідставно, чим чинить перешкоди позивачу у реалізації прав власника щодо користування та розпорядження земельною ділянкою. Договір оренди землі від 20.03.2012 є неукладеним, тому вона звернулась в суд із даним позовом. У відзиві на позов відповідач зазначив, що позов не визнає, вважає вимоги позивача незаконними та необґрунтованими, оскільки ФГ Ковалевського В.І. використовує земельну ділянку на підставі договору оренди землі, який укладено між ними. В судовому засіданні представник позивача адвокат Турчанов О.В. позовні вимоги підтримав, з підстав, зазначених в позовній заяві, просив їх задовольнити, оскільки договір між сторонами не підписаний, тому відсутні підстави для використання відповідачем земельної ділянки позивача. Відомості про нарахування відповідачем грошових коштів позивачу свідчить, що розміри нарахувань різні по кожному періоду, що також свідчить про неузгодженість сторонами такої істотної умови договору, як розмір орендної плати. Крім того, просить стягнути з відповідача судові витрати, понесені позивачем, що складаються із судового збору та витрат на проведення експертизи. Представник відповідача адвокат Ковальчук Ю.М. позов заперечила та пояснила, що з моменту укладення договору і до часу пред`явлення позову позивача влаштовували всі умови договору. Докази сплати орендних платежів свідчать про погодження умов договору оренди землі, тому звернення з даним позовом є порушенням прав орендаря. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд установив, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЯЛ № 151825 [PERSON] належить земельна ділянка площею 7,1367 га, кадастровий номер 3522585000:02:000:2176, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Миколаївської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області (т.1 а.с.14). Право власності [PERSON] підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (т.1 а.с.13). Відомості про реєстрацію речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна відсутні (т.1 а.с.12). Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-9922873002023 від 21.06.2023 згідно з Державним реєстром земель вказана земельна ділянка з кадастровим номером 3522585000:02:000:2176 перебуває в оренді ФГ [PERSON] строком на 15 років. Дата реєстрації речового права 13.04.2012 (т.2 а.с.23-27). Згідно з відомостями, наданими ГУ ДПС у Кіровоградській області, № 4264/5/11-28-12-01-07 від 25.07.2023 з 4 кварталу 2012 року по 4 квартал 2016 року, а також в 4 кварталі 2020 року ФГ [PERSON] (податковий номер 23227389) [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) нараховані та виплачені кошти від надання земельної частки (паю) в лізинг або суборенду у відповідних розмірах (т.2 а.с.35). Позивачем оскаржується неправомірність використання її земельної ділянки відповідачем на підставі договору оренди землі від 20.03.2012 року, між [PERSON] (орендодавцем) та ФГ Ковалевського В.І. (орендарем) строком на 15 років, згідно якого орендодавець передав орендарю в строкове платне користування земельну ділянку, належну їй на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЯЛ № 151825 (а.с.9-11). Підставою для звернення до суду з даним позовом є відсутність волевиявлення [PERSON] на підписання договору оренди землі від 20.03.2012. За клопотанням сторони позивача судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Кропивницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 1216/23-27 від 31.03.2023, підписи від імені [PERSON] у договорі оренди землі від 20.03.2012 між ФГ [PERSON] , який міститься на 4 сторінці в графі «Орендодавець», а також підпис від імені [PERSON] в акті приймання-передачі об`єкта оренди від 20.03.2012 (Додаток №2) до договору оренди землі від 20.03.2012, який міститься в графі «Підписи сторін», виконані не самою [PERSON] , а іншою особою. Ці підписи виконані з наслідуванням якихось справжніх підписів [PERSON] шляхом попереднього тренування (не виключаючи природньої схожості досліджуваних почерків) (т.2 а.с.1-7). Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша, друга статті 319 ЦК України). Права власників земельних ділянок передбачені статтею 90 ЗК України, зокрема, власники земельних ділянок мають право передавати їх в оренду. Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Аналогічне визначення містить в статті першій Закону України «Про оренду землі». Згідно зі статтею 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, сторонами якого вказані сторони у справі, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від\~26 жовтня 2022 року в справі №\~227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказано, що: «підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій\~статті 203 ЦК України:\~волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215\~ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто, як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину.\~Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли». Велика Палата Верховного Суду у постанові від\~26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц також зробила висновок, що\~суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про оренду землі» станом на 20.03.2012 істотними умовами договору оренди землі визначались: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов`язань сторін, порядок страхування об`єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об`єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо. Невід`ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Заперечуючи проти позову, представник відповідача адвокат Ковальчук Ю.М. зазначає, що договір оренди землі від 20.03.2012 виконується сторонами згідно відомостей ГУ ДПС у Кіровоградській області № 4264/5/11-28-12-01-07 від 25.07.2023 про отримання [PERSON] орендної плати, однак суд відхиляє таке твердження через недоведеність, виходячи з наступного. Згідно з\~підпунктом 170.1.1\~пункту 170.1\~статті 170\~ПК України\~податковим агентом\~платника податку\~-\~орендодавця щодо\~його доходу\~від надання\~в оренду\~(емфітевзис)\~земельної ділянки\~сільськогосподарського призначення,\~земельної частки\~(паю),\~майнового паю\~є орендар. При цьому об`єкт оподаткування визначається, виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше ніж мінімальна сума орендного платежу, встановлена законодавством з питань оренди землі. Відповідно до ст.2\~Закону «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно з указом Президента України № 92/2002 від 02.02.2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» запроваджено запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Отже, виходячи з вимог ст.170 ПК України та вищевказаного Указу розмір орендної плати не може бути меншим ніж 3 відсотки від вартості земельної ділянки, визначеної у встановленому законом порядку. В матеріалах справи відсутні відомості про вартість спірної земельної ділянки, яка визначена станом 20.03.2012 відповідно до діючого на той час законодавства. Відсутність такої інформації унеможливлює визначення, як мінімального, так і будь-якого розміру орендної плати, тому відомості, зазначені у відповіді № 4264/5/11-28-12-01-07 в якості погодження такого розміру сторонами та отримання орендної плати [PERSON] не підтверджені з достатньою переконливістю. Крім того, відповідно до вимог ст. 21 Закону України «Про оренду землі»\~ орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Зважаючи на відсутність в відповіді 4264/5/11-28-12-01-07 відомостей про нарахування та отримання позивачем орендної плати у 2017, 2018 та у 2019 роках, стороною відповідача не доведено виконання обов`язку орендаря по сплаті орендної плати та прийняття її орендодавцем у зазначені роки. Інших доказів на підтвердження виконання сторонами договору оренди землі відповідачем суду не надано. Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16 від 16 червня 2020 року, якщо сторони не досягли згоди хоча б з однієї істотної умови договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені умови договору не є такими що регулюють спірні правовідносини між цими сторонами. Правочин який не вчинено (договір який не укладено) не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності договору до такого договору не застосовуються. Ефективний спосіб захисту - вимога про повернення земельної ділянки (негаторний позов). Таким чином суд, вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки обґрунтування позовних вимог стороною відповідача не спростовані. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи, а саме: судовий збір, в сумі 2411,35 грн, сплачений позивачем за подання позовної заяви, а також 7850,84 грн - витрати за проведення експертизи. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ст.ст. 203, 317, 526 ЦК України.

Outcome: approved