Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

14 березня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)», з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, направленої до суду 24.04.2023 року (а.с.30-56), просила поновити її на роботі в Державній установі «Снігурівська виправна колонія (№5)» на посаді завідувача канцелярії та стягнути з Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)» середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по день поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.01.2000 року її було прийнято на роботу на посаду завідувача канцелярією. 26.02.2022 року після того як російські війська вторглись в Україну, напали на місто Миколаїв і почали захоплювати та окуповувати частину Миколаївської області, їй зі своєю сім`єю довелось виїхати за кордон. 26.05.2022 року наказом №77ОС її було звільнено з займаної посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України через зміни в організації виробництва і праці. З наказом про звільнення з роботи її не ознайомили та його копія їй не надавалась. На момент звільнення вона була членом профспілкової організації, однак попередньої згоди профспілкового органу на звільнення не отримано. При звільненні не враховано переважне право на залишення на роботі та була відсутня пропозиція переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, установі, організації. Її не повідомили за два місяці до звільнення про зміни в організації виробництва і праці. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 19 травня 2023 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою від 31 серпня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. Позивач в судовому засіданні позов з позов урахуванням уточнень підтримала та пояснила, що підстав для її звільнення не було, з наказом про звільнення її не ознайомлювали, дізналась про звільнення від кадровика [PERSON] , який через WatsApp показав їй копію витягу з наказу про її звільнення через зміни в організації виробництва і праці. Трудову книжку їй не повернули, її знайшли працівники в установі після деокупації. Їй не пропонувалось переведення на іншу посаду, попередньої згоди профспілкового органу не було. Дізналась про іншу редакцію наказу про її звільнення через систематичне невиконання без поважних причин обов`язків після подання відповідачем його копії до суду. У червня 2022 року на її картковий рахунок отримала розрахунок при звільненні. Представник позивача в судовому позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву не надав. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Наказом начальника установи ИН-З16/5 «По особовому складу» №20 від *7 липня 1999 року [PERSON] призначено на посаду медичної сестри з 22.07.1999 року (з виконанням функціональних обов`язків інспектора канцелярії) (а.с.102). Наказом начальника установи «По особовому складу» №28 о/с від 01.08.2012 року [PERSON] з 01 серпня 2012 року призначено завідувачем канцелярії, увільнивши її від посади завідувача канцелярії Снігурівської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Миколаївській області (№5) (а.с.103-106). Наказом начальника державної установи «По особовому складу» №159 о/с-17 від 14.07.2017 року [PERSON] призначено завідувачем канцелярії державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5) - спеціалізована туберкульозна лікарня» (а.с.107-110). Згідно копії витягу з наказу начальника Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)» «Про особовий склад» №77ОС від 26.05.2022 року, доданого позивачем до позовної заяви [PERSON] , завідувача канцелярії Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)» 26 травня 2022 року звільнено за п.1 ст.40 КЗпП (розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця) - зміни в організації виробництва і праці (а.с.18). Згідно копії витягу з наказу начальника Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)» «Про особовий склад» №77/ОС від 26.05.2022 року, доданого відповідачем до клопотання про закриття провадження у справі, [PERSON] , завідувача канцелярії Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)» 26 травня 2022 року звільнено за п.3 ст.40 КЗпП (розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця) у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Підставою видання наказу зазначені висновок службового розслідування від 25.05.2022 року, наказ державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)» від 26.05.2022 №35 о/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» (а.с.69). Свідок [PERSON] пояснив, що він перебував на посаді першого заступника начальника установи - заступник начальника установи з охорони, нагляду і безпеки та оперативної роботи державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)» до 20.05.2023 року та був головою профспілкової організації вказаної установи. На час звільнення позивача профспілковий комітет працював у віддаленому режимі, так як установа перебувала на тимчасово окупованій території. Про звільнення [PERSON] не знав. Ніяких заяв, наказів чи повідомлень щодо проведення службового розслідування відносно [PERSON] до 20.05.2023 року йому відомо не було, та з наказом про проведення службового розслідування відносно позивача його не ознайомлювали. Наказ про звільнення позивача не бачив. Дізнався про звільнення позивача в серпні, вересні 2022 року від [PERSON] , [PERSON] . Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст.4 КЗпП України). Згідно ст.21 КЗпП України Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 5 КЗпП Українидержава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Щодо звільнення позивача 26 травня 2022 року за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП. Згідно п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а відповідно до ч.2 ст.40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до роз`яснень п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи додержано власником, уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до ч.1 ст.49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Згідно з частиною 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. За таких обставин, відповідачем не надано доказів змін в організації виробництва і праці Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)», попередження про них позивача не пізніше ніж за два місяці, пропонування позивачу іншої роботи в Державній установі «Снігурівська виправна колонія (№5)». Отже, існування підстави для звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України не доведено. Щодо звільнення позивача 26 травня 2022 року за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП. Надана відповідачем копія витягу з наказу про звільнення позивача не містить викладу обставин систематичного невиконання [PERSON] без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором або правил внутрішнього трудового розпорядку, що стали підставою для її звільнення за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП. Не надано відповідачем також висновок службового розслідування від 25.05.2022 року та наказ державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)» від 26.05.2022 №35 о/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», що зазначені в наказі як підстава звільнення [PERSON] . Згідно п.3 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. Згідно статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Доказів притягнення позивача до відповідальності за порушення трудової дисципліни із застосовуванням раніше до працівника заходів дисциплінарного стягнення, як і доказів систематичного невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідач не надав. Згоди профспілкового комітету на звільнення [PERSON] , членом якого вона була, суду не надано. Відповідач відзиву на позов не надав, матеріали справи також не містять будь-яких пояснень відповідача з приводу існування однакового за реквізитами наказу, однак в різних редакціях та підставами звільнення [PERSON] . Існування двох різних наказів начальника Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)» «Про особовий склад» №77ОС від 26.05.2022 року про звільнення позивача з різних підстав викликає обґрунтовані сумніви щодо їх достовірності та свідчить про їх незаконність такого звільнення. Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, відповідач не довів належними, допустимими та достовірними доказами правомірність звільнення позивача, а звільнення останньої відбулось без законної підстави. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Обов`язок довести правомірність звільнення позивача покладається на відповідача, який його не виконав. Отже, звільнення позивача було незаконним, а позивач підлягає поновленню на посаді завідувача канцелярії Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)» з 26.05.2022 року (дня звільнення). Згідно ч.ч. 1, 2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. За правилом ч.2 ст.233 КЗпП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Доказів вручення [PERSON] копії наказу про її звільнення з роботи та трудової книжки відповідач не надав, запис про звільнення позивача в її трудову книжку не здійснено, що підтверджується її копією (а.с.112-116). Отже, позивач не пропустила місячний строк на оскарження свого звільнення так як їй не було вручено копію наказу про її звільнення. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Після усунення позивачем недоліків позовної заяви провадження по справі відкрито 19.05.2023 року, тобто заява про поновлення на роботі розглядається менше одного року. Отже, [PERSON] має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Оскільки день звільнення є останнім днем роботи, строк вимушеного прогулу слід обчислювати з наступного дня після дня звільнення. Середньомісячний заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінетів Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, зі змінами. Відповідно до абз.3 п.2 розділу ІІ Порядку передбачено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. В матеріалах справи мається довідки (форма ОК-7) Пенсійного фонду України щодо заробітної плати [PERSON] , з якої вбачається, що заробітна плата позивача в березні 2022 року складала 11388 грн., а в квітні 2022 року 759,20 грн., а всього 12147,2 грн. за відпрацьовані 34 дні., середньоденний заробіток перед звільненням складає 357,27 грн. (12147,2 грн.?34= 357,27 грн.). Таким чином, з Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, що складає 261 день за період з 27.05.2022 року по 27.05.2023 року в сумі 93247 грн. 47 коп., яка визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Згідно з п.п.2, 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Отже, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню. Вирішуючи питання розподілу між сторонами судових витрат по справі, суд зазначає наступне. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з вимогою позову про поновлення на роботі, то у відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за вимогою про поновлення на роботі в сумі 1073 грн. 60 коп. Також у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, з Державної установи «Снігурівська виправна колонія (№5)» на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 1073 грн. 60 коп.

Outcome: approved