Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя в якому вказує, що з 05.10.1996 року сторони перебували у шлюбі. За час перебування у шлюбі, сторони придбали незавершений будівництвом житловий будинок [ADDRESS] з відсотком готовності 74 %. За час перебування у шлюбі, подружжям було добудовано та здано в експлуатацію вказаний будинок, право власності було зареєстровано за відповідачем у 2013 році. 21.07.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Окрім того, на підставі рішення сесії Чернівецької міської ради від 28.02.2007 року, відповідач набув у власність земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,1 га для обслуговування вказаного житлового будинку. Після розірвання шлюбу, сторони продовжували проживати у спільному будинку, спору щодо поділу майна між ними не виникало. Разом із тим, з листопада 2021 року, стосунки між сторонами погіршились, почали виникати сварки, у зв`язку із чим, позивач має намір поділити спільне майно подружжя. На замовлення позивача було проведено інженерно-технічну експертизу за результатами якої визначено варіанти поділу будинковолодіння по [ADDRESS] на дві ізольовані частини у співвідношенні часток співвласників. Враховуючи викладене просить суд ухвалити рішення, яким визнати об`єктом спільної сумісної власності житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1 га, на якій він знаходиться, визнати за нею право власності на частину приміщення у вказаному житловому будинку згідно з варіантом розподілу, вказаному у висновку експертизи, визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної земельної ділянки, припинити право спільної сумісної власності на вказані об`єкти нерухомості, стягнути з відповідача судові витрати. Представник відповідача надіслала до суду відзив на позов у якому вказує, що поділ майна внатурі є недоцільним, оскільки житловий будинок та земельну ділянку, на якій він знаходиться, має намір подарувати своїм донькам. Зазначає, що позивач звернулась до суду із пропуском строку позовної давності. Вказує, що конфліктні ситуації між сторонами почали виникати після розірвання шлюбу, що підтверджується постановами Садгірського районного суду м. Чернівці про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Вказує також, що після розірвання шлюбу, відповідач проживав за кордоном, інколи повертався додому. У серпні 2019 року позивач вперше дізналась про своє порушене право, оскільки саме тоді відповідач вимагав, щоб [PERSON] покинула спільний будинок. Отже саме з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності для пред`явлення позову про поділ майна подружжя. Натомість позивач звернулась до суду у 2023 році, поза його межами, а тому у позові слід відмовити з цих підстав. Окрім того зазначає, що земельна ділянка була набута відповідачем у особисту власність на підставі безоплатної приватизації, а тому поділу між сторонами не підлягає. Крім того зазначає, що обраний позивачем варіант поділу майна внатурі не відповідає інтересам відповідача, оскільки вартість будівельних робіт з облаштування окремих частин будівлі для відповідача є вищою ніж для позивача. Заперечує також і про стягнення із відповідача судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони не є співмірними, не відповідають критерію розумності та складності справи. У відповіді на відзив представник позивача спростовує твердження представника відповідача про пропуск строку позовної давності. Зазначає, що після розірвання шлюбу відповідач не створював [PERSON] перешкоди у користуванні майном, надані представником відповідача докази у вигляді постанов суду про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, не свідчить про те, що він порушив права позивача як співвласника будинковолодіння. Наголошує, що позивач має суб`єктивне право на поділ майна, а тому, користуючись ним, звернулась до суду із відповідним позовом. Окрім того зазначає, що дійсно, земельна ділянка площею 0,1 га, на якій знаходиться будинок, була надана відповідачу на підставі безоплатної приватизації, а тому є його особистою власністю. Разом із тим, при поділі нерухомого майна, земельна ділянка, на якій вона знаходиться також підлягає поділу у порядку ст. 120 ЗК України. Зазначає також, що витрати на переобладнання житлового приміщення сторони нестимуть порівну, а тому відсутні підстави вважати про необхідність відмовити у задоволенні позову з цих підстав. У своїх запереченнях, представник відповідача вказує, що позивачем не спростовано факт пропуску позовної давності. Окрім того, нею не спростовано твердження про не співмірність вартості виконання будівельних робіт з переобладнання житлового будинку, а також факт перебування спірної земельної власності у особистій власності відповідача. Також позивачем не визначено вартість вказаної земельної ділянки. Разом із тим, 24.07.2023 року позивачем було заявлено клопотання про залишення частини позовних вимог без розгляду та уточнення позовних вимог, у якій [PERSON] просить залишити без розгляду позовні вимоги про визнання об`єктом спільної сумісної власності земельної ділянки по [ADDRESS] , визнання за нею права власності на частину приміщення у вказаному житловому будинку згідно з варіантом розподілу, вказаному у висновку експертизи, визнаня за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної земельної ділянки, припинення права спільної сумісної власності на вказані об`єкти нерухомості. Враховуючи уточнені позовні вимоги просить суд ухвалити рішення, яким визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, як об`єкт житлової нерухомості, по [ADDRESS] . Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 15.12.2022 року було забезпечено позов, заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії, пов`язані із відчуженням чи передачею у заставу (іпотеку), оренду, суборенду, емфітевзис, користування іншим особам житлового будинку площею 143,9 кв.м., житловою площею 86,2 кв.м., з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 7310136900:58:001:0040 за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги уточнені підтримує в повному обсязі, позов просить задовольнити, а саме визнати обєктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами. Пояснила, що спору як такого , що це майно є спільною сумісною власністю між ними не існує. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак його представник надіслав до суду письмову заяву з проханням справу розглянути без його участі. Представник позивача у судовому засіданні заперечувала у задоволенні позовних вимог, оскільки вони є не законними. Пояснення надала відповідно відзиву та відповіді на відзив. Суд, вивчивши позовну заяву, встановивши належність, допустимість та достовірність доказів, які мають значення для правильного вирішення справи, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Так, позивач, користуючись наданими їй процесуальними правами, просила залишити без розгляду ряд вищевикладених позовних вимог та задовольнити виключно одну із них, якою визнати житловий будинок по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи безумовне право позивача розпоряджатись наданим їй правом щодо предмета спору на власний розсуд, суд прийшов до висновку про необхідність залишити без розгляду вищевикладені позовні вимоги та продовжити розгляд справи в межах заявленої позивачем позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Судом встановлено, що 05.10.1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Згідно договору купівлі продажу від 06.02.2006 року, [PERSON] придбав незавершений будівництвом житловий будинок по [ADDRESS] готовністю 74 %. Згідно копії свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 09.10.2013 року, а також витягу з реєстру права власності № 176452773101 від 21.11.2022 року, 07.10.2013 року [PERSON] набув права власності на житловий будинок [ADDRESS] , площею 143,9 кв.м., в тому числі житловою 86,2 кв.м. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 21.07.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно ст. 60 СК України (у редакції, чинній на момент набуття права власності), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 стю 61 СК України визначалось, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 68 передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином встановлено, що [PERSON] набув право власності на об`єкт незавершеного будівництва, а пізніше і на житловий будинок по [ADDRESS] у період шлюбу із [PERSON] . Таким чином, незважаючи на те, що відповідач є титульним власником спірного майна, вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. За таких умов, позивач наділена правом на поділ такого майна. Щодо строку позовної давності. Шлюб між сторонами було розірвано 21.07.2014 року. Позов [PERSON] про поділ майна було подано до суду 13.12.2022 року. Відповідач та його представник вказують, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом поза межами строку позовної давності, який повинен підліковуватись від моменту, коли позивач дізналась про порушення свого права. Зазначають, що після розірвання шлюбу, між сторонами часто виникали конфлікти. Ще під час сварки, яка відбулась між ними 26.08.2019 року, відповідач звернувся до позивача із вимогою покинути спільний житловий будинок. Таким чином, саме з 26.07.2019 року, з моменту, коли право позивача було порушено, повинен відліковуватись трирічний строк позовної давності, який на момент звернення позивача до суду із вказаним позовом, сплив. Статтею 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тобто, якщо жоден із співвласників не вчиняє дій, які порушують або заперечують права іншого співвласника, або такий співвласник не знає і не може знати про такі порушення, то позовна давність не обчислюється. Тягар доказування пропуску позивачем строків позовної давності несе сторона відповідача. Такі обставини вона повинна довести належними, допустимими, достовірними та достатніми у своїй сукупності доказами у порядку ст..ст. 81-84 ЦПК України. На підтвердження початку перебігу строків позовної давності, сторона відповідача посилається на постанову Садгірського районного суду м. Чернівці від 11.09.2019 року та вказує, що у ході конфлікту, який виник між сторонами 26.08.2019 року, відповідач, начеб то, повідомив про те, що позивачу необхідно покинути домоволодіння. Разом із тим, як це вбачається із вказаної постанови, 26.08.2019 року, [PERSON] вчинив із своєю дружиною словесний конфлікт, в ході якго ображав її нецензурною лайкою, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Будь-яких відомостей про порушення, невизнання чи оспорювання права власності [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] у постанові не міститься. Не міститься таких відомостей і у постанові Садгірського районного суду м. Чернівці від 28.12.2021, якою [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Натомість, як вказує позивач, до листопада 2021 року сторони за спільною згодою користувались спільним майном. Однак після цього, відповідач пропонував їй покинути будинок. При цьому позивач не вказує про те, що її право було порушене, невизнане чи оспорене, зазначає тільки про те, що на той момент сторони не домовились про порядок поділу майна, при цьому продовжуючи спільно та безперешкодно користуватись ним. Позивач і досі безперешкодно проживає у спільному будинку, натомість відповідач тривалий час перебуває за межами країни. В свою чергу останній не вчиняв будь-яких реальних дій, які б порушували право іншого співвласника. Враховуючи викладене, за відсутності належного обсягу доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, що порушують право [PERSON] , як співвласника житлового будинку, суд вважає, що в даному випадку позовна давність не обчислюється, перебіг її не розпочався. Натомість позивач, пред`являючи до суду позов, скористалась своїм суб`єктивним правом на поділ майна, в межах і у спосіб наданих їй матеріальним та процесуальним правом. Відтак, остання не пропустила строк для звернення до суду. Щодо обраного стороною позивача способу захисту. Статтею 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Статтею 67 СК України визначено, що дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, надаючи докази, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12, 81 ЦПК України). У даній справі, відповідач не оспорює факт наявності у сторін права спільної сумісної власності на вказане будинковолодіння, титульним власником якого є він, тобто не заперечує проти прав позивача на майно. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. До таких висновків прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 березня 2021 року. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Статтею 69-71 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаціному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник, а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України, зацівлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене право власності на частку в спільному майні, звернувшись до суду із позовом про визнання права власності на неї в порядку поділу спільного майна подружжя. Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Згідно з частиною другою статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який позивач не просить застосувати. Спосіб захисту, який може застосувати суд, вирішуючи спір, завжди обирає позивач. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року по справі № 910/3009/18 свормульовано критерії ефективності обраного способу захисту, який повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права 2) в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування 3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим) 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії 5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651цс18). Таким чином закон не гарантує захисту теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних. В даному випадку, позивач звернувся до суду із позовом про поділ майна, однак уточнивши свої позовні вимоги в ході судового розгляду, просить визнати будинковолодіння по [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності. Разом із цим, спільність права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу презюмується та не потребує доказуванню, враховуючи, що відповідач не заперечує проти цього. Натомість спільне сумісне майно подружжя, у відповідності до вимог СК України та ЦК України, може підлягати поділу, виходячи із рівності часток учасників власності, шляхом поділу його внатурі чи визнання права власності на частку у майні. Саме такий спосіб захисту буде належним та ефективним для позивача. Натомість звернення до суду із позовною вимогою про, фактично, констатацію факту існування режиму спільності майна подружжя, за умови існування неспростованої презумпції його спільності, відсутності заперечень з боку відповідача про зворотнє, відсутності будь-яких дій з боку відповідача, яке б свідчило про порушення прав позивача, як власника майна (за умови неможливості вчинення титульним володільцем правочину до визначення та виділу в натурі часток у майні або визначення порядку користування майном та без нотаріально посвідченої згоди іншого з подружжя) та задоволення такої позовної вимоги не відповідатиме принципам належності та ефективності судового захисту та процесуальної економії. За таких умов, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. Щодо судових витрат. Встановлено, що при зверненні до суду, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 7443,00 гривень. У своїй заяві про залишення частини позовних вимог без розгляду та уточнення позовних вимог, позивач просить повернути їй зайво сплачений судовий збір у розмірі 7443,00 гривень. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням). За змістом приписів статті 142 ЦПК України та статті 7 Закону України "Про судовий збір" вбачається, що у разі подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду та задоволення такої заяви судом, судовий збір, сплачений при його поданні, позивачу не повертається. Окрім того, відповідно до пункту 1.3.2 ЗУ «Про судовий збір» встановлено, що розмір судового збору за позовом про поділ майна складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - що складає 7443,00 гривень. Таким чином, судовий збір за пред`явлення позову про поділ майна у розмірі 7443,00 поверненню позивачу не підлягає. Окрім того, на підставі ст.141 ЦПК України, не підлягають стягненню із відповідача на користь позивача понесені нею витрати на оплату судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Натомість ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 8 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, згідно з витягом з договору про надання юридичної допомоги № 04/23 від 06.01.2023 року, платіжних інструкцій від 13.01.2023 року та 31.05.2023 року, звіту про надані послуги у зв`язку із розглядом справи, відповідачу [PERSON] адвокатом Венерською Г.І. було надано професійну правничу допомогу, загальний розмір витрат на яку складає 22780,00 гривень. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що вони безпосередньо пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим, поведінку сторони під час розгляду справи, яка не призводила до затягування розгляду справи. Окрім того, на виконання вимог ст. 137 ЦПК України судом перевірено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначена згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що підлягає сплаті, адвокатом подано детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), розмір витрат на оплату послуг адвоката співмірний із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторонни. При цьому сторона позивача заперечувала частково щодо стягнення судових витрат та їхнього розміру. Варто також наголосити, що витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Таким чином, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим та підлягає стягненню на користь відповідача.

Outcome: approved