Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, в якому просить розірвати шлюб між ними, зареєстрований 06 серпня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції та визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 06 серпня 2006 року між ним та [PERSON] , було укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, зроблено відповідний актовий запис №1194. Від шлюбу вони мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, позивач постійно їздить за кордон, та збирається там залишатись назавжди, діти перебувають на його утриманні та вихованні. Протягом півроку не ведуть спільного господарства, кожен із них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, як наслідок вони втратили один до одного почуття любові, шлюб існує формально. 11 серпня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Перше судове засідання призначено на 31 серпня 2023 року з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді та заперечень. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Позивач додатково пояснив, що на даний час відповідач перебуває за кордоном, дітьми не цікавиться. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явилась, подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги визнає повністю. Заслухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 06 серпня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції за актовим записом №1194 між сторонами було зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , що видане 06 серпня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане 03 серпня 2009 року та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане 05 січня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції. Відповідно до ч.3\~ст.105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги\~ст.110 цього Кодексу. Згідно зі\~ст.24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р., згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім"ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Відповідно до\~ст. 112 СК України\~суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як зазначає позивач у позові, у них з відповідачем виникають суперечки, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить його інтересам, позивач не бажає зберегти шлюб, тому шлюб між ними має бути розірваний. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім"ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред"явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, позов в цій частині підлягає задоволенню. Згідно з ч. 2,3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи. Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14- 327цс18) У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Зважаючи на викладене, оскільки донька сторін [PERSON] , [INFO] , станом на день розгляду справи досягла 14-річного віку та вправі самостійно визначатись із тим, з ким із батьків проживати, що узгоджується із вимогами ч. 3 ст. 160 СК України, спір щодо визначення місця проживання дитини, що не є малолітньою, не може розглядатись судом, а отже позовні вимоги [PERSON] в частині визначення місця проживання дітей підлягають до часткового задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: partial