Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

10.07.2023 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи вимоги тим, що з 17.01.2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який в листопаді 2018 року рішенням суду було розірвано. Від спільного подружнього життя у сторін в місті Вишкув Мазовецького воєводства Республіки Польща народився син: [PERSON] , [INFO] . Дитина зареєстрована і проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. З 03 березня 2022 року відповідач перебуває на військовій службі та останнім часом самоусунувся від надання сину матеріальної допомоги, тому просить стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частки від його заробітку ( доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Просить допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2023 року, цивільну справу передано на розгляд судді Н.В. Шептицької ( ас 16). 14.07.2023 року на запит судді надійшла відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про місце реєстрації сторін ( ас 17), оскільки це має значення для вірного визначення територіальної підсудності даної категорії справ, згідно частини 1 статті 27, частини 2 статті 28 ЦПК України. Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 14.07.2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Розгляд справи призначено на 22.08.2023 року ( ас 19-20). Сторони вчасно і належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи ( ас 21, 22, 23). Відзив на позовну заяву відповідач у встановлений ухвалою суду строк не подав. Із позовною заявою позивачем була надана заява про розгляд справи у її відсутності, у зв`язку з її виїздом за кордон спільно із сином Тімуром по сімейних обставинах. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі ( ас 13). 01.08.2023 року відповідач подав суду заяву від 27.07.2023 року про розгляд справи за його відсутності, оскільки проходить військову службу в лавах ЗСУ, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення ( ас 24). До суду не надходили клопотання від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, а тому, відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог частини 2 статті 247\~ЦПК\~України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно частин 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Датою прийняття рішення у цій справі є 22.08.2023 року - дата складення повного судового рішення. Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, дослідивши і об`єктивно оцінивши наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд установив таке. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 січня 2015 року, який в листопаді 2018 року рішенням суду було розірвано. Від спільного подружнього життя у них народився син: [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем, перебувають на її вихованні та утриманні, а відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Дані обставини підтверджуються: копією завіреного перекладу з польської на українську мову повного витягу з актового запису про народження [NUMBER] від 16.06.2015 року та копією повного витягу з актового запису про народження на польській мові ( ас 5-6, 7-9); копією паспорта [PERSON] [NUMBER] ( ас 3); копією паспорта [PERSON] № [NUMBER] ( ас 11); довідкою про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 508 від 04.07.2023 року ( ас 10); Витягом з Реєстру Рожищенської територіальної громади № 2023/004998165 від 04.07.2023 року ( ас 4). Судом установлено, що відповідач з 03 березня 2022 року перебуває на військовій службі в ЗСУ по мобілізації, що підтверджується довідкою № 350/301/839/ цс від 30.03.2022 року ( ас 12) та письмовою заявою відповідача від 27.07.2023 року ( ас 24). Судом зі змісту позовної заяви установлено, що рівень доходів позивача не дає їй можливості самостійно утримувати неповнолітню дитину, сторонами не досягнуто згоди щодо участі відповідача в утриманні дитини, у зв`язку з чим в останніх існує спір з даного приводу. Відповідач дані обставини, що зазначені в позовній заяві, не заперечив та не спростував. Надаючи правову оцінку встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам справи, суд керується такими нормами права. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51\~Конституції\~України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою ( частина 3 статті 51 Конституції України). Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Статтею 184\~СК\~України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку ( доходу) їх матері, батька і ( або) у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд доходить висновку, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частки усіх видів його доходів ( заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.07.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно абзацу 3 пункту 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»,\~вирішуючи питання\~щодо розміру\~аліментів,\~суд повинен\~ураховувати:\~стан здоров`я,\~матеріальне становище\~дитини і\~платника аліментів;\~наявність в\~останнього інших\~неповнолітніх дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~повнолітніх дочки,\~сина;\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Визначаючи розмір частки стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини. З досліджених у судовому засіданні письмових доказів суд позбавлений можливості перевірити матеріальне становище відповідача, оскільки він не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та не долучив докази на підтвердження свого матеріального стану, документально не підтвердив види та розміри своїх доходів. Частиною 2 статті\~182\~СК\~України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України « Про державний бюджет на 2023 рік»\~встановлено прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який становить для: дітей віком до 6 років - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні. Положеннями статті 1\~Закону\~України\~«\~Про прожитковий\~мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. За змістом статті\~141\~СК\~України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. Відповідно до частини 1 статті\~182\~СК\~України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, проаналізувавши письмові докази в їх сукупності, суд, виходячи із засад розумності, справедливості, а також враховуючи пріоритетність інтересів дитини, на користь якої стягуються аліменти, визначений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, особу відповідача, який є чоловіком працездатного віку, не інвалід, не хворіє, на утриманні інших неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків немає, а також, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків, суд доходить висновку, що вимоги позивача є підставними, обгрунтованими і таким, що підлягають до задоволення, а тому з відповідача на користь позивача слід стягувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів його доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, її фізичного розвитку, підтримки життєдіяльності на достатньому рівні. Розмір аліментів, визначений судом не є надмірним та обтяжливим для відповідача, і є достатнім для забезпечення розумних потреб неповнолітньої дитини та відповідає принципу рівноправності обов`язків обох батьків по утриманню неповнолітньої дитини. На підставі частини 1 статті 430 ЦПК України\~рішення суду про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць, слід допустити до негайного виконання. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Пунктом 2 частини 1 статті 251 ЦПК України визначено, що суд зупиняє провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Зі змісту позовної заяви, довідки від 30.03.2022 року ( ас 12), заяви відповідача від 27.07.2023 року ( ас 24) слідує, що відповідач перебуває на військовій службі по мобілізації в Збройних Силах України. Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини 2 статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану ( рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів. А також важливість предмета позову для заявника у справі. Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ ( рішення ЄСПЛ у справі « Красношапка проти України»). Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Своєю чергою реалізація завдання цивільного судочинства, визначеного статтею 2 ЦПК України, та ефективне поновлення порушеного ( невизнаного, оспорюваного) права неможливе без дотримання судом встановлених законом строків розгляду та вирішення справи. Частиною 3 статті 2 ЦПК України однією із основних засад ( принципів) цивільного судочинства визначено розумність строків розгляду справи судом. Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав. Зупинення провадження по справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду. Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини ( факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи. Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України « Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі неодноразово строк дії воєнного часу продовжувався та продовжений до теперішнього часу. Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені нормами Закону України « Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII. Згідно зі статтею 26 Закону України « Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Отже, здійснення судами правосуддя на час введення воєнного стану не зупиняється. Норми статей 251 і 252 ЦЦПК України розрізняють обов`язкову та факультативну підставу для зупинення провадження у справі. Пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК України передбачає, що перебування сторони у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан є обов`язковою підставою для зупинення провадження у справі. Однак, зупинення провадження в цивільній справі хоча має тимчасовий характер, тобто обмежується строком перебування сторони у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан, але суперечить частині 2 статті 64 Конституції України, відповідно до якої право на судовий захист не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Разом з тим, виходячи з принципу диспозитивності, суд не позбавлений можливості розглядати справу без участі особи, якщо така особа, яка знаходиться у лавах ЗСУ, подала заяву про те, щоб справу розглядали без його/її участі. Ураховуючи заяву відповідача від 27.07.2023 року ( ас 24), суд не позбавлений можливості розглядати дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін і перебування відповідача у лавах ЗСУ не дає безумовних підстав для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України. Згідно частин 1, 2 статті 141\~ЦПК\~України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, згідно положень частини 6 статті 141 ЦПК України,\~якщо сторону,\~на користь\~якої ухвалено\~рішення,\~звільнено від\~сплати судових\~витрат,\~з другої\~сторони стягуються\~судові витрати\~на користь\~осіб,\~які їх\~понесли,\~пропорційно до\~задоволеної чи\~відхиленої частини\~вимог,\~а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищенаведене, з відповідача слід стягнути у дохід держави судові витрати.

Outcome: approved