Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

позивачі звернулися до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області із позовом, у якому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 32452 грн. матеріальної шкоди, 40 0000 грн. за заподіяну ним моральну шкоду та 10000 грн. витрат на правову допомогу понесених під час розгляду кримінального провадження, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 20000 грн. за заподіяну ним моральну шкоду та 10000 грн. витрат на правову допомогу, понесених нею під час розгляду кримінального провадження; стягнути на їх користь судові витрати пов`язані з участю адвоката у цивільній справі. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.06.2020 Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області постановив ухвалу у справі 350/510/16-к в кримінальному провадженні №12015090220000067, внесеного до ЄРДР 02.03.2015 про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.122, ч.1.ст.296 КК України про закриття кримінального провадження, якою його було визнано винним у вчиненні зазначених злочинів, та у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності кримінальне провадження було закрито. Позивачі зазначають, що відповідно до оголошеної підозри та обвинувального акту, органами досудового слідства було встановлено, що 01.03.2015 приблизно о 20.40 год. [PERSON] знаходячись у крамниці «Корзинка» у с.Сваричів перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не зважаючи на присутність працівників і відвідувачів крамниці, діючи з хуліганських спонукань, перебуваючи в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, виражаючи своє зневажливе ставлення до громадського порядку та ігноруючи існуючі у суспільстві загальновизнані правила поведінки і моральності, безпричинно умисно розпочав в приміщенні крамниці суперечку із своїм неповнолітнім сином [PERSON] , штовхаючи та шарпаючи при цьому його за одяг, у результаті чого було пошкоджено майно власника кафе приватного підприємця [PERSON] , а саме зламано пластмасове крісло та розбито пляшки, осколки скла від яких розлетілись по підлозі закладу. Вийшовши з приміщення крамниці, обвинувачений [PERSON] використовуючи ненормативну лексику, продовжив з`ясовувати стосунки зі своїм сином. [PERSON] побачивши, що вона (потерпіла [PERSON] ) закриває двері в крамницю, щоб не допустити його назад в приміщення крамниці, підійшов до неї та безпричинно наніс їй декілька ударів в область голови, обличчя та тулуба, заподіявши їй тілесні ушкодження у вигляді кураєвого внутрісуглобового перелому нігтьової фаланги IV пальця правої китиці, який відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 226/63-Д від 03.08.2015 відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я та не є небезпечними для життя в момент спричинення, і забійної рани нижньої губи зліва, синця верхньої губи зліва, які відповідно до указаного висновку судово-медичної експертизи № 226/63-Д від 03.08.2015 відносяться до легких тілесних ушкоджень. Під час хуліганських дій [PERSON] було пошкоджено алюмінієві двері у магазині, власником якого є [PERSON] , вартість ремонту яких відповідно до експертного заключення складає 28492 грн. Також засудженим [PERSON] в приміщенні кафе було пошкоджено інше майно, а саме крісло барне вартістю 378 грн., крісло пластикове вартістю 250 грн., бокове скло холодильної вітрини вартістю 1600 грн., тарілки керамічні 4 шт. вартістю по 26 грн. кожна на загальну суму 104 грн., стакани скляні -6 шт. вартістю по 8,50 грн. на загальну суму 51 грн., розбита бутилка горілки вартістю 27,5 грн., 7 пляшок пива по 8 грн. на суму 56 грн., а всього заподіяно шкоди підприємцю [PERSON] на суму 32 452 грн. Внаслідок заподіяння тілесних ушкоджень, [PERSON] завдав їй, [PERSON] фізичну біль та душевні страждання, вона змушена була лікуватись та весь час терпіти фізичну та моральну біль, хвилюватись за пошкоджене майно та зрив роботи закладу харчування. Позивачка [PERSON] вважає, що розмір моральної шкоди у грошовому еквіваленті мав би складати 40000 гривень. Внаслідок хуліганський дій [PERSON] наніс декілька ударів в область голови [PERSON] . Зазначені дії призвели до фізичних та моральних страждань. Моральні страждання тривають і по даний час. Позивачка [PERSON] вважає, що такими діями винний заподіяв їй моральну шкоду розмір якої є безмежний, але якщо його виразити у грошовому еквіваленті, то він повинен становити не менше 20 000 гривень. Позивачі зазначають, що від час розгляду кримінально провадження, яке тривало в період часу з 2016 по 2020 кожною із них було витрачено кошти на правову допомогу адвоката у кримінальному провадженні в розмірі по 10 000 грн., які також підлягають стягненню з відповідача. Вважають, що обставини зазначені в позові підтверджуються матеріалами кримінального провадження по справі № 350/510/16-к, ухвалою суду про закриття кримінального провадження, договором про надання правової допомоги, актом виконаних послуг та квитанцією. У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не прибули, однак адвокат Семків М.Н. подав до суду заяву у якій просив справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, про відкладення розгляду справи просив, тому суд вважає за необхідне провести розгляд справи за його відсутності, на підставі наявених доказів, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки учасників справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що буде відповідати приписам ст.247 ч.2 ЦПК України. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст.ст.1-4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України, окрім іншого передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, статтею 12 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Судом установлено, що позивачі звернулися до суду із позовною вимогою про відшкодування їм шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням, шляхом стягнення з відповідача грошових коштів. З метою повного та всебічного з`ясування всіх обставин у цивільній справі, на вимогу позивачів судом було оглянуто матеріали кримінального провадження № 12015090220000067, відомості про яке були внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань 02 березня 2015 року про обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.296, ч.1 ст.122 КК України (єдиний унікальний номер судової справи - 350/510/16-к, номер провадження 1-кп/350/25/2020) (далі за текстом - матеріали кримінального провадження). З матеріалів кримінального провадження установлено, що ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 17.06.2020 (том 3, а.к.п. 63-66) постановлено звільнити [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.296, ч.1 ст.122 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності; кримінальне провадження № 12015090220000067, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 02 березня 2015 року про обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.296, ч.1 ст.122 КК України - закрити у зв`язку із звільненням останнього від кримінальної відповідальності; цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди та витрат на оплату правової допомоги та цивільний позов [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди залишити без розгляду. Відповідно до зазначеної ухвали, [PERSON] своїми умисними діями вчинив грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганство), тобто злочин, передбачений ч.1 ст.296 КК України, а також вчинив умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечне для життя, але спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто злочин, передбачений ч.1 ст.122 КК України. Так, 01 березня 2015 року, приблизно о 20 год. 40 хв. [PERSON] знаходячись у крамниці «Корзинка», що у [ADDRESS] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не зважаючи на присутність працівників і відвідувачів крамниці, діючи з хуліганських спонукань, перебуваючи в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, виражаючи своє зневажливе ставлення до громадського порядку та ігноруючи існуючі у суспільстві загальновизнані правила поведінки і моральності, безпричинно умисно розпочав в приміщенні крамниці суперечку із своїм повнолітнім сином [PERSON] , штовхаючи та шарпаючи при цьому його за одяг, у результаті чого було пошкоджено майно власника кафе приватного підприємця [PERSON] , а саме поламано пластмасове крісло та розбито пляшки, осколки скла від яких розлетілись по підлозі закладу. Вийшовши з приміщення крамниці обвинувачений [PERSON] використовуючи ненормативну лексику продовжив з`ясовувати стосунки із своїм сином, і побачивши, що потерпіла [PERSON] закриває двері в крамницю, щоб не допустити його назад в приміщення крамниці, [PERSON] не припиняючи свої хуліганські дії, підійшов до неї та безпричинно наніс їй декілька ударів в область голови, обличчя та тулуба, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді краєвого внутрісуглобового перелому нігтьової фаланги ІV пальця правої китиці, який відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 226/63-Д від 03.08.2015 відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я та не є небезпечними для життя в момент спричинення, і забійної рани нижньої губи зліва, синця верхньої губи зліва, які відповідно до вказаного висновку судово-медичної експертизи № 226/63-Д від 03.08.2015 відносяться до легких тілесних ушкоджень. В той же час, продовжуючи свої хуліганські дії, [PERSON] наніс декілька ударів в область голови та лівої руки [PERSON] , яка намагалася допомогти [PERSON] піднятися, заподіявши їй тілесні ушкодження у вигляді синця та садна в ділянці обличчя, синців та садна в ділянці лівої руки, який відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 224/64-Д від 01.08.2015 відносяться до легких тілесних ушкоджень. Після цього [PERSON] та [PERSON] забрали [PERSON] від приміщення крамниці та направились до автобусної зупинки, яка розташована навпроти крамниці. Вищезазначена ухвала суду була залишена без змін ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду від 20.10.2020 (том 3, а.к.п.109-110). Зважаючи на те, що відповідач на продовженні кримінального провадження та ухваленні виправдувального вироку не наполягав, кримінальне провадження в справі закрито саме за його клопотанням, підстава закриття кримінального провадження не є реабілітуючою, тому суд вважає, що між протиправними діями відповідача, виною відповідача у вчиненні кримінальних правопорушень та наслідками у виді заподіяння позивачам, як потерпілим у даному кримінальному правопорушенні матеріальної та моральної шкоди є причинно-наслідковий зв`язок. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином ухвала Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 17.06.2020 про закриття кримінального провадження і звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності є обов`язковою для суду в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони відповідною особою. З огляду на приписи ч.6 ст.82 ЦПК України ті обставини, що [PERSON] було вчинено кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.296 та ч.1 ст.122 КК України при обставинах, викладених в обвинувальному акті та в ухвалі суду від 17.06.2020, доказуванню не підлягають. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь матеріальної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно з ч.7 ст.128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст.1166 ЦК України необхідно довести такі факти: - неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; - наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст.22 ЦК України); - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; - вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Відповідно до частини 2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Тобто частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Позивачка зазначає, що відповідачем під час вчинення ним неправомірних дій було пошкоджено крісло пластикове вартістю 250 грн., бокове скло холодильної вітрини - 1600 гривень, тарілки керамічні 4 шт. по 26 грн. на суму 104 грн., стакани скляні - 6 шт по 8.50 грн. на суму 51 грн., пляшка горілки вартістю 27,50 грн., 7 пляшок пива по 8 грн. на суму 56 грн. Однак пред`явленим [PERSON] обвинуваченням установлено пошкодження ним пластмасового крісла та пляшок, що також підтверджено ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 17.06.2020. Таким чином, обвинуваченням доведено [PERSON] відповідно до ухвали Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 17.06.2020 пошкодження ним майна належного власнику кафе [PERSON] , а саме пластмасового крісла та пляшок, чим завдано позивачці [PERSON] матеріальних збитків у розмірі 333,50 грн., які підлягають відшкодуванню. Разом з тим, умисного пошкодження [PERSON] під час або в результаті вчинення ним кримінальних правопорушень, іншого майна, про яке у позовній заяві зазначає [PERSON] , а саме: алюмінієвих дверей у магазин, крісла барного, бокового скла холодильної вітрини, тарілок керамічних у кількості 4 шт., стаканів скляних у кількості 6 шт., не знайшло свого підтвердження під час розгляду цивільної справи, оскільки до матеріалів справи не додано належних та допустимих доказів, а також не встановлено ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 17.06.2020, у зв`язку з чим вимоги про відшкодування збитків за пошкодження зазначеного у цьому абзаці майна, не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про стягнення у їх користь з відповідача моральної шкоди, суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав. Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зокрема моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного та фізичного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13.07.2011 року). З огляду на зазначене та обставини справи, суд вважає, що в даному конкретному випадку факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачам є безсумнівним, а її наслідки у вигляді душевних страждань позивачів залежать від особливостей їх емоційно-розумового сприйняття, внаслідок неправомірних дій відповідача та перенесених ними у зв`язку з цим страждань. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує стан здоров`я позивачів, характер та обсяг моральних страждань, яких вони зазнали внаслідок заподіяної їм відповідачем шкоди. Суд також приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка склалась в цій сфері, а саме, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом і у практиці ЄСПЛ приймаються до уваги різні обставини як такі, що заподіюють моральну шкоду: незручності, викликані негативним впливом на здоров`я; стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго; глибоке відчуття несправедливості, викликане тривалим невиконанням судового рішення; розчарування тощо (Мілазі проти Республіки Італії від 25.06.1987 р., Лопес Остра проти Іспанії від 09.12.1994 р., Цимерман і Штайнерн проти Швейцарської Конфедерації від 13.07.1983 р., Жовнер проти України від 29.06.2004 р., Полтораченко проти України від 18.01.2005 р.). Зважаючи на вищенаведене, враховуючи те, що між злочинними діями відповідача та завданою позивачам моральною шкодою є прямий причинний зв`язок, враховуючи характер та обсяг завданих моральних страждань, тривалість цих негативних наслідків, не вжиття заходів до відшкодування моральної шкоди відповідачем, суд дійшов до переконання, що є усі підстави для стягнення на користь позивачів моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, зважаючи на те, що позивачами не надано доказів щодо саме такого розміру моральної шкоди, як заявлено в позовних вимогах суд враховує характер та ступінь діяння особи, яка заподіяла шкоду, моральні страждання позивачів та інші наслідки даних обставин, та виходячи з засад розумності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивачки [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000 гривень, на користь [PERSON] 3000 гривень, оскільки такий розмір на думку суду є достатнім для відновлення порушених прав позивачів. Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про стягнення на їх користь з відповідача витрат на правову допомогу, понесених кожною із них під час розгляду кримінального провадження, суд зазначає таке. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, у відповідності до ч.ч.1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 статті 137 ЦПК України установлено,що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.. У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц. У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачами на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу під час розгляду кримінального провадження №12015090220000067 до матеріалів цивільної справи не долучено договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), а також не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що з урахуванням вищенаведених норм цивільного процесуального закону та правових висновків Верховного Суду, свідчить про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б підтверджували витрати позивачів на правову допомогу під час розгляду кримінального провадження № 12015090220000067 у розмірі, стягнути який просять позивачі. Разом з тим, на підтвердження позовних вимог щодо витрат на правову допомогу, понесених кожною позивачкою під час розгляду кримінального провадження № 12015090220000067 у розмірі по 10000,00 грн., останні посилаються на матеріали кримінального провадження, у яких, як установив суд, містяться квитанція до прибуткового касового ордера, видана адвокатом Родіковим І.С., з якої вбачається прийняття ним від [PERSON] за надання правової допомоги 400 грн. (том.1, а.к.п. 28), та квитанція до прибуткового касового ордера, видана адвокатом Родіковим І.С., з якої вбачається прийняття ним від [PERSON] за надання правової допомоги 1500 грн. (том.1, а.к.п. 15). Отже, саме ця сума підлягає стягненню. Через відсутність будь-яких доказів суд вважає вимоги [PERSON] та [PERSON] про стягнення з відповідача на їхню користь витрат пов`язаних з участю адвоката у цивільній справі №350/214/22 такими, що не підлягають задоволенню. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позов слід задоволити частково. Щодо розподілу судових витрат по справі пов`язаних зі сплатою судового збору, суд зазначає таке. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Виходячи з наведеного, цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення. Аналогічний правовий висновок викладений в ухвалі Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 28 травня 2019 року (справа № 619/1425/15-к, провадження № 51-10388 км 18). Оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, сума судового збору, згідно вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial