Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти в загальному розмірі 343406 грн. 50 коп., що складається з франшизи в сумі 950 грн., моральної шкоди в сумі 190000 грн., втраченого доходу в сумі 152456,50 грн., стягнути з відповідача ТДВ Страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ» на його користь кошти в загальному розмірі 211504 грн. 22 коп., що складається з матеріального збитку за пошкоджений транспортний засіб в сумі 89922,22 грн., моральної шкоди в сумі 10000 грн., витрат на лікування в сумі 111582 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.06.2019 на 7 км+300 метрів автодороги Радомишль-Раковичі на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілем марки «ВАЗ 21140», державний номер [NUMBER] , під керуванням позивача, та автомобілем марки «Merсedes-Benz», державний номер [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] . На думку позивача, вказана ДТП сталася саме внаслідок порушення [PERSON] вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху, а саме не надання нею переваги в русі автомобілю позивача, який рухався по головній дорозі. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Merсedes-Benz» була застрахована у ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ». Внаслідок даної ДТП позивач отримав тілесні ушкодження, у зв`язку із чим зазнав витрат на лікування, моральної шкоди, у нього був втрачений заробіток, а тому вважає, що відповідач [PERSON] та вказана страхова компанія повинні відшкодувати йому збитки на вищевказані суми. Ухвалою судді від 28.12.2021 задоволено заяву позивача та забезпечено його позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (а.с. 80-81 том 1). Ухвалою судді від 12.01.2022 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 87 том 1). Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з тих же підстав. Зазначили, що винуватість відповідача [PERSON] у скоєнні згаданої ДТП доводиться долученими до позову висновками експертів. До того ж, [PERSON] після ДТП визнавала, що порушила Правила дорожнього руху, тому спричинила ДТП. Позивач звернув увагу суду на те, що він по вищевказаній дорозі їздить систематично, тому впевнений, що рухався на своєму автомобілі по головній дорозі, та це до того ж підтверджується наявністю встановленого на перехресті відповідного дорожнього знаку. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві (а.с. 165-169 том 1) та в суді проти позову заперечувала, вважає цей позов передчасним, завідомо безпідставним, необґрунтованим, а викладені у ньому обставини такими, що не відповідають дійсності та не знаходять свого підтвердження наданими доказами. Відповідач зауважує, що посилання позивача на доведеність вини [PERSON] у ДТП висновком експерта №39 від 03.01.2020, виконаного по матеріалам кримінального провадження №12019060280000346, та висновком №3/1303 від 06.02.2020, складеного у рамках цього ж кримінального провадження, є безпідставним, оскільки суперечить нормам ст. 17 КПК України, ст. 62 Конституції України та частини 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. [PERSON] наголошує, що на час розгляду даної справи вина учасників ДТП не встановлена. Також, остання зазначила, що вказаним висновкам експертів була дана оцінка слідчим, який своєю постановою закрив згадане кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Представник відповідача ТДВ Страхова компанія «АЛЬФА-ГАРАНТ» також у своєму відзиві (а.с. 101-107 том 1) та в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки максимально можливий розмір страхового відшкодування на який має право претендувати позивач становить 37441,10 грн., що складає різницю між визначеною вартістю непошкодженого автомобіля позивача (91791,10 грн.) та вартості цього автомобіля після ДТП (53350 грн.) і вартості франшизи згідно умов полісу (1000 грн.). Однак, враховуючи, що винуватість відповідача [PERSON] у скоєні згаданої ДТП не встановлено, то у ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» відсутні правові підстави для здійснення виплати страхового відшкодування за пошкоджений автомобіль, а також витрати на лікування і моральну шкоду. Представник страхової компанії вважає, що вище перелічені висновки експертів є недопустимими та недостатніми доказами по справі, так як вони мали б оцінюватись судом в сукупності з іншими доказами під час розгляду кримінального провадження, а суд під час вирішення даної цивільної справи не наділений повноваженнями визнавати вину відповідача [PERSON] на підставі вказаних висновків експертів, яким надано оцінку слідчим під час винесення постанови про закриття вищевказаного кримінального провадження, яка в свою чергу є не скасованою. 06.12.2022 представник позивача подав до суду письмові пояснення, в яких посилаючись на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 05 лютого 2020 року по справі №461/3675/17 зазначив, що оскільки предметом дослідження у даній справі є обставини виникнення вказаної ДТП, то висновки експертів, які містяться в матеріалах кримінального провадження є допустимими доказами (а.с. 52 том 2). 22\~грудня 2022\~року відповідач\~ [PERSON] \~надала суду\~додаткові письмові\~пояснення,\~якими в\~заперечення до\~наведених письмових\~пояснень представника\~позивача зазначила,\~що дотримання\~порядку збирання\~доказів органами\~досудового розслідування,\~у тому\~числі і\~залучення експерта,\~є предметом\~перевірки під\~час розгляду\~справи у\~порядку кримінального\~судочинства.\~Крім того,\~вказала,\~що у\~постанові Верховного\~Суду від\~30\~червня 2020\~року по\~справі №333/6816/17\~зроблено висновок,\~що ефективний\~захист порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів позивача\~у цивільному\~процесі можливий\~за умови,\~що такі\~права,\~свободи та\~інтереси справді\~порушені,\~а позивач\~використовує цивільне\~судочинство саме\~для такого\~захисту,\~а не\~з іншою\~метою.\~Не відповідатиме\~завданням цивільного\~судочинства звернення\~до суду\~з позовом,\~спрямованим на\~оцінювання доказів,\~зібраних в\~інших справах,\~на предмет\~їх належності\~та допустимості,\~або з\~метою створення\~підстав для\~звільнення від\~доказування в\~іншій справі.\~Недопустимим з\~огляду на\~завдання цивільного\~судочинства є\~ініціювання позовного\~провадження з\~метою оцінки\~обставин,\~які становлять\~предмет доказування\~у кримінальному\~провадженні.\~На думку\~ [PERSON] ,\~суд вдаючись\~до оцінки\~висновків експертів,\~в яких\~зафіксовані дані,\~що є\~доказами у\~кримінальному провадженні\~№12019060280000346,\~фактично здійснюватиме\~функцію обвинувача,\~позбавляючись статусу\~незалежного органу\~правосуддя та\~змушуючи захищатись\~від обвинувачення,\~яке самим\~же судом\~і підтримується,\~що у\~розумінні вимог\~чинного законодавства\~порушує право\~на захист\~та принцип\~презумпції невинуватості.\~Посилання представника\~позивача на\~постанову Верховного\~Суду від 05 лютого 2020 року по справі №461/3675/17 відповідач [PERSON] вважає помилковим та недоречним, так як встановлені у вказаній постанові суду касаційної інстанції обставини є не релевантними (а.с. 92-94, 99-101 том 2). Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження №12019060280000346, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 червня 2019 року близько 07 години на відрізку автодороги між населеними пунктами м. Радомишль та с. Раковичі, а саме на повороті до с. Гута-Забілоцька сталося зіткнення автомобіля марки «ВАЗ 21140», державний номер [NUMBER] , під керуванням позивача [PERSON] , та автомобіля марки «Merсedes-Benz», державний номер [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] . Даний факт підтверджується матеріалами кримінального провадження №12019060280000346. Водночас, як вбачається з відповідей Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації від 26.09.2020 №06.1-1128 від 11.02.2021 №06.1-516, Служби автомобільних доріг у Житомирській області від 05.05.2020 №05-20/858, Приватного підприємства «Автомагістраль №926/3 від 14.07.2021 відрізок автодороги між населеними пунктами м. Радомишль та с. Раковичі є автодорогами С061807 Радомишль - /Київ-Чоп/ через Гуту-Забілоцьку, та С 061811 Раковичі-Гута-Забілоцька, схеми організації\~дорожнього руху\~на вказаному\~відрізку дороги\~у згаданих\~організацій та\~підприємства відсутні (а.с. 172, 176, 235 кримінального провадження №12019060280000346). Згідно постанов Радомишльського районного суду від 24.07.2019 та Житомирського апеляційного суду від 17.09.2019 провадження у справі відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з передачею матеріалів до Радомишльського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області, яким проводилось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12019060280000346 від 21.07.2019 за ч. 1 ст. 286 КК України (а.с. 19, 231-233 кримінального провадження №12019060280000346). Як вбачається зі схеми наслідків вищезгаданої ДТП, яка є додатком до протоколу про адміністративне правопорушення від 14.06.2019, складеного відносно [PERSON] , на вказаній схемі графічно не відображено встановлення відповідних дорожніх знаків пріоритету. Про це також зазначено працівником в поліції в таблиці дорожніх умов, що міститься в правому кутку цієї схеми (а.с. 21 кримінального провадження №12019060280000346). Натомість зі схеми до протоколу проведення слідчого експерименту від 12.12.2019 з водієм [PERSON] та ілюстративних таблиць до цього протоколу видно, що на момент проведення слідчого експерименту на відрізку автодороги між населеними пунктами м. Радомишль та с. Раковичі, де сталася ДТП, наявні дорожні знаки, а саме на відрізку дороги в напрямку с. Раковичі перед перехрестям наявний попереджувальний дорожній знак 1.23.1 «Прилягання другорядної дороги», а на дорозі перед виїздом з с. Гута-Забілоцька дорожній знак пріоритету 2.1 «Дати дорогу» (а.с. 92-94 кримінального провадження №12019060280000346). Відомості з вказаного протоколу слідчого експерименту слугували вихідними даними під час проведення судової експертизи механізму та обставин ДТП експертом Житомирського НДЕКЦ МВС Ю. Коноплюком від 06.02.2020, згідно висновку якого у вказаній дорожній обстановці водію автомобіля «Merсedes-Benz», державний номер [NUMBER] , [PERSON] необхідно було діяти відповідно до вимог п.п. 16.11 ПДР, дорожній знак 2.1 «Дати дорогу» (дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі). З технічної точки зору, при заданому комплексі вихідних даних в наведених дорожніх умовах, дії водія [PERSON] не відповідали вимогам вищезазначених пунктів ПДР. З технічної точки зору, при заданих вихідних даних, в причинному зв`язку з створенням аварійної обстановки та виникненням даної ДТП є рух автомобіля під керуванням [PERSON] в напрямку смуги руху автомобіля «ВАЗ-21140», державний номер [NUMBER] , в момент знаходження останнього на відстані недостатній для термінової зупинки автомобіля «ВАЗ-21140», з моменту виникнення небезпеки для руху (а.с. 26-34 том 1, а.с. 117-125 кримінального провадження №12019060280000346). Аналогічно відомості протоколу слідчого експерименту від 12.12.2019 слугували вихідними даними під час проведення автотехнічної експертизи обставин і механізму ДТП, проведеної 03.01.2020 судовим експертом Косухою С.В. Відповідаючи на поставленні питання вказаний експерт зокрема зазначив, що виїзд автомобіля «Merсedes-Benz», державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] на головну автодорогу Радомишль-Раковичі, в момент коли водій автомобіля «ВАЗ-21140», державний номер [NUMBER] [PERSON] не мав технічної можливості уникнути зіткнення своєчасним екстреним гальмуванням, з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки й виникненням наведеної ДТП (а.с. 19-25 том 1, а.с. 149-156 кримінального провадження №12019060280000346). Постановою слідчого від 30 червня 2022 року вищевказане кримінальне провадження №12019060280000346 від 21 липня 2019 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. В обґрунтування своєї постанови слідчий зазначив, що відповідно до відповіді Служби автомобільних доріг у Житомирській області автомобільні дороги мають назву С 061807 «Радомишль Київ-Чоп через Гуту Забілоцьку, Забілоччя» та С 061811 «Раковичі Гута Забілоцька». Схема організації дорожнього руху відсутня, а встановлені дорожні знаки, зафіксовані під час слідчого експерименту з [PERSON] не відповідають тим, які б мали бути встановлені на зазначених дорогах. Під час проведення розслідування не вдалося долучити до матеріалів схему організації дорожнього руху та встановлення дорожніх знаків на вказаних дорогах, так як вона відсутня у балансоутримувачів, що не дає змогу призначити комплексну інженерно-технічну експертизу та експертизу механізму і обставин ДТП. Проведення даної експертизи дало б\~можливість визначитись\~з винуватістю\~водія [PERSON] у вказаній ДТП (а.с. 327-329 кримінального провадження №12019060280000346). Суд звертає\~увагу,\~що згадана\~постанова слідчого\~є чинною\~та позивачем,\~якого у\~наведеному кримінальному\~провадженні було визнано потерпілим (а.с. 181 кримінального провадження №12019060280000346), в порядку ст. 303 КПК України не оскаржувалась. Таким чином, судом встановлено, що слідчим у рамках вказаного кримінального провадження фактично констатовані недоліки частини вихідних даних, які були предметом дослідження судовими експертами Ю. Коноплюком та [PERSON] , зокрема слідчий вказав про безпідставне розміщення дорожніх знаків 1.23.1 «Прилягання другорядної дороги» та 2.1 «Дати дорогу» на відрізку автодороги між населеними пунктами м. Радомишль та с. Раковичі, де сталася ДТП. Також слідчим у його постанові було зазначено про недоведеність вини відповідача [PERSON] у скоєнні згаданої ДТП. Оцінюючи вказану постанову слідчого, суд хоча і зважає на неспроможність надати правову оцінку правомірності цього рішення, оскільки це питання виходить за межі повноважень суду, однак суд звертає увагу на те, що вказані висновки слідчого стосовно неналежності розташування дорожніх знаків узгоджуються з первісною схемою наслідків ДТП від 14.06.2019, якою будь-яких дорожніх знаків в місці дорожньо-транспортної пригоди зафіксовано не було. При цьому, з врахуванням письмових доказів, які містяться, як в матеріалах кримінального провадження №12019060280000346, так і в матеріалах цієї справи, суду не зрозуміло коли, яким чином та чи вірно вказані дорожні знаки були встановлені на наведеному відрізку дороги з врахуванням того, що у балансоутримувачів дороги відсутні схеми організації дорожнього руху. Також судом встановлено, що внаслідок згаданої вище ДТП позивач [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому даху лівої вертлюгової западини зі зміщенням уламків, які по своїй категорії відносяться до середнього ступеню важкості, що потягло за собою тривалий розлад здоров`я, що підтверджується висновком експерта №429 від 14.11.2019 (а.с. 44 том 1, а.с. 41 кримінального провадження №12019060280000346). Вартість матеріального збитку внаслідок пошкодження автомобіля позивача згідно висновку експерта автотоварознавчої експертизи №2350 від 27.09.2019 становить 90872,22 грн. (а.с. 55-88 том 2, а.с. 128-148 кримінального провадження №12019060280000346). Згідно полісу №АМ/5312898 від 18.12.2018 цивільно-правова відповідальність власника вищевказаного транспортного засобу автомобіля «Merсedes-Benz», була застрахована ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» (а.с. 108 том 1). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частиною першою статті\~\~1166 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Враховуючи це, підставою виникнення зобов`язання із заподіяння шкоди є факт її завдання. Умовами відповідальності за завдану шкоду є протиправна поведінка особи, що завдала шкоду, наявність між нею та майновою шкодою безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку, а також вина зазначеної особи. Наявність або відсутність вини кожного з володільців джерела підвищеної небезпеки встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові, електронні докази, висновки експертів та показання свідків. Зі змісту п. 4 абз. 4 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» за №4 від 01.03.2013 року вбачається, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Статтею 22 вказаного Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною першою статті 95 ЦПК України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).\~\~\~\~\~\~\~\~ Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18. Разом з тим, під час розгляду даної справи позивачем та його представником не було заявлено клопотання про призначення відповідної експертизи з метою доведення винуватості відповідача [PERSON] у скоєнні вищезгаданої ДТП. Висновки ж судових експертів Ю. Коноплюка та [PERSON] , які зазначено вище, і на які посилається позивач з метою доведення винуватості відповідача [PERSON] у скоєнні ДТП, судом визнаються, як неналежні докази, оскільки під час проведення експертиз експертами використовувались недостовірні вихідні дані, що, в свою чергу, було враховано слідчим під час закриття кримінального провадження. Доводи позивача про те, що винуватість [PERSON] окрім іншого підтверджується її повідомленням до Страхової компанії «АЛЬФА-ГАРАНТ», в якому вона вказала себе винуватцем ДТП (а.с. 35 том 1) суд оцінює критично, оскільки відповідач [PERSON] свою вину у дорожньо-транспортній пригоді не визнає, а згідно ст. 63 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Будь-яких інших належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів винуватості відповідача [PERSON] у скоєнні згаданої ДТП матеріали справи не містять. Водночас, клопотання відповідача [PERSON] (а.с. 152-200 том 2) про визнання картки виїзду швидкої медичної допомоги №2490 від 14.06.2019 та картки виклику швидкої медичної допомоги №2490 від 14.06.2019, висновку судово-медичної експертизи №429 від 14.11.2019, висновку експерта №39 від 03.01.2020, висновку експерта №3/1303 від 06.02.2020 неналежними і недопустимими доказами суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки, подані позивачем разом з позовом докази у незасвідчених належним чином копіях, в подальшому за клопотанням відповідача [PERSON] були дослідженні судом в межах матеріалів кримінального провадження №12019060280000346 та сумніву щодо достовірності цих доказів у учасників судового процесу не виникало. По-друге, судом вже була надана оцінка тим обставинам, що винуватість відповідача [PERSON] у скоєнні вказаної ДТП не доведена, а ні в рамках досудового розслідування вказаного кримінального провадження, а ні в межах даної цивільної справи, тому оцінюючи достатність і взаємний зв`язок всіх доказів у сукупності, суд вважає, що допустимість або ж недопустимість вказаних доказів не має будь-якого правового значення для ухвалення законного рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Ruiz Torija проти Іспанії» суд зазначив, що метою мотивування є показати сторонам, що їх почули і, таким чином, це сприятиме тому, щоб вони погодились із рішенням. Водночас це зобов`язує суддю обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами і дотримуватись прав сторони захисту. Проте, обсяг обов`язку мотивування може змінюватися залежно від характеру рішення і має аналізуватись у світлі обставин справи. Суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання («Van de Hurk проти Нідерландів» §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені («Boldea проти Румунії» §30). За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не було доведено винуватість відповідача [PERSON] у скоєнні вищенаведеної ДТП, у зв`язку із чим його позов є необґрунтованим і у його задоволенні слід повністю відмовити. Щодо заявленого відповідачем [PERSON] клопотання про застосування до позивача заходів процесуального примусу за зловживання процесуальними правами, у зв`язку із поданням [PERSON] завідомо безпідставного позову з метою створення штучного судового спору, яке міститься у відзиві [PERSON] , суд дослідивши і оцінивши всі докази, зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Проте, слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах. Так, ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Крім того, як встановлено ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами. Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживання процесуальними правами - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у діях (бездіяльності) учасника процесу, що суперечать завданням цивільного судочинства. Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Згідно ч. 3 ст. 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Частиною 4 ст. 44 ЦПК України встановлено обов`язок суду вживати заходів для запобіганню зловживання процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом. Статтею 143 ЦПК України визначено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали. Заходами процесуального примусу є: попередження; видалення із залу судового засідання; тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; привід; штраф. Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 144 ЦПК України). Зловживання правом - це особливий вид правової поведінки, який полягає у використанні особою своїх прав у недозволені способи, що суперечать призначенню права, внаслідок чого завдаються збитки (шкода) суспільству, державі, окремій особі. Стримування зловживання правом - це боротьба не з самою поведінкою, а з конкретними проявами правової поведінки, що завдають шкоди суспільству й особі. Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» (п.п. 22, 23 Рішення від 28 березня 2006 року, заява №23436/03) право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Крім того, відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши всі докази у справі, судом не встановлено обставин, які б вказували на подання позивачем завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Натомість, як вже було раніше зазначено, судом встановлено, що позов [PERSON] є необґрунтованим, у зв`язку із чим у його задоволенні відмовлено. \~ \~ \~ \~Частиною 9 статті 158 ЦПК України визначено, що у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 28.12.2021(а.с. 80-81 том 1) підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed