Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (у подальшому змінено назву на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», далі - АТ «СЕНС БАНК») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позову зазначено, що 15.02.2008 між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 05-038/61, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 114 750,00 доларів США та зобов`язувалася в порядку та умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати відсотки за користування кредитом та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», тобто з 15.10.2019. У забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором того ж дня, 15.02.2008, між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передане належне на праві власності відповідачу нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26.07.2018 визнана спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , за кожним визнано право власності на частку квартири. Отже, усі права та обов`язки іпотекодавця на підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку» за договором іпотеки від 15.02.2008 у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки перейшли і до [PERSON] . Відповідач [PERSON] неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 15.08.2022 становить 286 678,40 доларів США, з яких: 110 312,12 доларів США - заборгованість за кредитом; 176 366,28 доларів США - заборгованість за відсотками. За таких обставин позивач просив в рахунок погашення цієї заборгованості за кредитним договором № 05-038/61 від 15.02.2008 звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , на користь АТ «СЕНС БАНК» шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 24 859,50 грн. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 06.10.2022 прийнято справу до розгляду у загальному позовному провадженні та призначене підготовче судове засідання. 22.03.2023 від представника відповідачів [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник просила відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Так, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.07.2017 у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 05-038/61 від 15.02.2008 у розмірі 181 297,84 доларів США відмовлено у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Рішення набрало законної сили 17.07.2017. Даним судовим рішенням встановлено, що право на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором виникло у позивача 08.08.2011, а отже перебіг позовної давності закінчився 08.08.2014. Таким чином, зі спливом строку позовної давності за основним зобов`язанням, вважається, що сплив строк позовної давності і щодо додаткової вимоги - звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 15.02.2008. Отже строк позовної давності за іпотечним договором сплив 08.08.2014, тоді як позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у вересні 2022 року. У зв`язку з наведеним представник відповідачів просила застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити. Представник відповідачів у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити. Крім того, просила залишити без розгляду клопотання про витребування доказів від 22.03.2023. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою). В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (ст. 16 ЦК України) та позасудові (ст. 17-19 ЦК України). Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Отже позивач як іпотекодержатель на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із дотриманням норм законодавства та вимоги в частині звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (ст. 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (ст. 38 Закону України «Про іпотеку»). Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. За змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили. Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. 15.02.2008 між АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «СЕНС БАНК», та [PERSON] укладено кредитний договір № 05-038/61, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 114 750,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,75% річних, з кінцевим терміном повернення - 14.02.2033. Шляхом внесення змін у 2010 році до кредитного договору сплата відсотків за користування кредитом була збільшена до 12,26 % річних. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 15.02.2008 між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передане належне на праві власності [PERSON] нерухоме майно - квартира [ADDRESS] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26.07.2018, яке набрало законної сили 16.02.2022, вказана квартира визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя; за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку квартири за кожним в порядку поділу майна подружжя. Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 ст. 4 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; у разі порушення іпотекодавцем обов`язків за цим договором, іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що умовами договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом позасудового врегулювання, яким вважатиметься застереження, що міститься в іпотечному договорі або на підставі окремого договору, який може бути укладений між іпотекодавцем та іпотеко держателем з урахуванням вимог чинного законодавства України. Разом з тим, суд позбавлений можливості перевірити вказані посилання щодо узгоджених сторонами договору іпотеки від 15.02.2008 способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі рішення суду, оскільки позивачем не надано суду повний текст зазначеного договору іпотеки. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За клопотанням представника відповідачів судом залишено без розгляду клопотання про витребування доказів від 22.03.2023, а саме: оригіналів кредитного договору та договору іпотеки з усіма додатками до них. Судом також встановлено, що у зв`язку з порушенням позичальником [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором № 05-038/61 від 15.02.2008 банк звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.07.2017, яке набрало законної сили 17.07.2017, у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 05-038/61 від 15.02.2008 у розмірі 181 297,84 доларів США відмовлено у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. При цьому, судовим рішенням встановлено, а тому не потребує доказування згідно з приписами ст. 82 ЦПК України, що останній платіж на виконання умов кредитного договору від 15.02.2008, згідно з розрахунком заборгованості, позивальник [PERSON] здійснила 19.06.2009, а за відсотками за користування кредитом - 23.05.2011, у той час як з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором кредиту банк звернувся лише у липні 2015 року, тобто з пропуском встановленого законом строку для звернення до суду з позовом. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитом, вказує, що внаслідок неналежного виконання позичальником [PERSON] своїх зобов`язань заборгованість станом на 15.08.2022 становить 286 678,40 доларів США, з яких: 110 312,12 доларів США - заборгованість за кредитом; 176 366,28 доларів США - заборгованість за відсотками. Щодо визначення вказаної заборгованості, суд звертає увагу на те, що, як встановлено рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.07.2017, у липні 2015 року у зв`язку з неналежними виконання позичальником своїх зобов`язань банк звернувся до суду із позовом про повернення кредиту та сплату відсотків за користування кредитними коштами за кредитним договором № 05-038/61 від 15.02.2008, яка станом на 19.06.2015 становила 181 297,84 доларів США, з яких: 110 312,12 доларів США - заборгованість по кредиту; 70 985,72 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Тобто, у зв`язку з невиконанням позичальником встановленого кредитним договором № 05-038/61 від 15.02.2008 обов`язку повернення кредиту частинами, банк використав право передбаченої ч.2 ст.1050 ЦК України вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, змінивши на власний розсуд умови зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язання є таким, що настав. Як слідує з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 05-038/61 від 15.02.2008 станом на 15.08.2022, кредитор, в тому числі й АТ «СЕНС БАНК», після ухвалення рішення суду про відмову у стягненні заборгованості саме у розмірі 181 297,84 доларів США продовжували нараховувати відсотки за користування кредитними коштами. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові від 06 лютого 2019 року в справі №175/4753/15-ц Верховний Суд висловив правову позицію, що вимоги банку про стягнення процентів та пені після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. На підставі зазначеного суд вважає, що право позивача нараховувати передбачені кредитним договором проценти припинилося у зв`язку з пред`явленням у липні 2015 року позовної вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, у зв`язку з чим вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими лише в межах суми заборгованості по кредиту - 110 312,12 доларів США та по відсотках за користування кредитом - 70 985,72 доларів США, тобто в обсязі заборгованості станом на 19.06.2015, у межах якої кредитор має право на пред`явлення вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно. Вимоги ж звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення суми заборгованості в іншій частині нарахованих відсотків (105 380,56 доларів США) є необґрунтованими. Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачі просили застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Так, згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення позову про стягнення усього розміру заборгованості за договором до кінцевого терміну, банк змінив строк виконання зобов`язання. Цим банк як кредитор одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Так, у кредитному договорі № 05-038/61 від 15.02.2008 сторони передбачили остаточну дату повернення кредиту - 14 лютого 2033 року. Відповідно до п.п. 4.5, 7.4 договору кредиту у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків. визначених п.п. 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. У разі настання обставин, визначених, зокрема, п. 4.5 цього договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. Як встановлено рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.07.2017, останній платіж на виконання умов кредитного договору від 15.02.2008 позичальник [PERSON] здійснила 19.06.2009, а за відсотками за користування кредитом - 23.05.2011. Таким чином, строк користування кредитом припинився через 90 календарних днів з дати останнього порушення, тобто 23.08.2011, тобто змінився строк виконання основного зобов`язання. З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки АТ «СЕНС БАНК» звернулося у вересні 2022 року. За таких обставин, оскільки банк змінив строк виконання основного зобов`язання на серпень 2011 року, строк на звернення АТ «СЕНС БАНК» до суду з цим позовом сплив у серпні 2014 року. Таким чином, з урахуванням того, що банк пред`явив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки у вересні 2022 року, тобто з пропуском установленої законом трирічної позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 01.06.2022 у справі №686/23170/19 (провадження № 61-13802св21). Відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У постанові Верховного Суду від 18.08.2021 у справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що «слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено». Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Разом із тим, спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 "Припинення зобов`язання" ЦК України не передбачають. Отже, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку"(Постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 372/2185/17). Разом з тим даний факт не є підставою для відмови в задоволенні заяви відповідачів про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності. Враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку про відмову у позові. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed