Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про стягнення безпідставно набутих коштів. 29.11.2021 ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області дану позовну заяву було направлено до Печерського районного суду м. Києва, за підсудністю. 14.12.2021 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що рішенням Високопільського районного суду Херсонської області №652/592/19 від 15.11.2019 року було задоволено позовну заяву АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто з позивача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 23.04.2013 року в розмірі 18 405 грн. 06 коп. та у відшкодування сплаченого судового збору в сумі 1921 грн. 00 коп. На підставі вказаного рішення від 15.11.2019 року Високопільським районним судом Херсонської області було видано виконавчий лист від 24.12.2019 за №652/592/19. За вказаним виконавчим листом Високопільським районним відділом державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №61110570. В ході примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа було реалізовано земельну ділянку позивача для ведення особистого селянського господарства площею 1,0008 га., кадастровий номер 6521880800:07:005:0126 за ціною продажу 33500,00 грн. З даних коштів Високопільським РВ ДВС перерахувало на користь АТ КБ ПРИВАТБАНК» на зазначений у виконавчому листі рахунку на погашення боргу за рішенням суду 18 405,06 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2562 від 14 12.2020 року. Після погашення боргу, за рахунок реалізованого майна (земельної ділянки), залишились кошти в сумі 10552,93 грн., які Високопільський РВ ДВС повернув позивачу на його рахунок («картка для виплат № [NUMBER] ), відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується платіжним дорученням №2563 від 14.12.2020 року, випискою по картці [NUMBER] та довідкою за реквізитами. 16 грудня 2020 року гроші в сумі 10552,63 грн. надійшли на карту [NUMBER] та, після списання комісії в сумі 52,76 грн., на баланс на картці становив 10499,87 грн. Цього ж дня ця сума була автоматично списана для погашення заборгованості по картці 41*53 відповідно до кредитного договору б/н від 23.04.2013р. На звернення позивача до працівників Високопільського відділення Херсонської філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» останні зазначили, що дані кошти списані на погашенні боргу за кредитним договором №б/н від 23.04.2013 року. 24 грудня 2020 року державним виконавцем Високопільського РВ ДВС було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, в зв`язку фактичним повним виконанням згідно платіжного доручення. Позивач вказує, що заборгованість за кредитним договором №б/н від 23.04.2013 року, стягнута за рішенням Високопільського районного суду Херсонської області від 15 листопада 2019 року заборгованість у повному обсязі, а тому повторне стягнення кредиту всупереч положень статті 61 Конституції України призведе до подвійного стягнення заборгованості за одне й те ж саме зобов`язання, а тому останній вважає, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» всупереч законодавству безпідставно самовільно розпорядилися його коштами на свою користь. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: - стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) безпідставно набуті кошти в сумі 10552 грн. 63 коп.. - стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. 24.08.2023 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до поданої заяви №б/н від 23.04.2013, позивач отримав від відповідача кредит у розмірі 7500,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Щодо встановлення кредитного ліміту банк керується п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Так, «Умовами та правилами надання банківських послуг» встановлено, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю Сторін у процентах у розмірі 10% від простроченої суми заборгованості. Відтак, представник відповідача вказує, що з виписки по рахунку позивача за грудень 2020 року вбачається наявність нарахованої Банком заборгованості, на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Отже, на думку відповідача було правомірно списано заборгованість з позивача перед банком у чіткій відповідності до «Умов та правил надання банківських послуг». З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник позивача в судове засідання з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без застосування технічних засобів. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток та розміщенням інформації про розгляд справи на офіційному сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першоїстатті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно зстаттею 1068 Цивільного кодексу України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Відповідно достатті 1071 Цивільного кодексу України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до статті 1073 Цивільного кодексу України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Порядок зарахування коштів на розрахунковий рахунок регулюють Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (надалі - Закон) та Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22 (надаліІнструкція). Так, пунктом 1.38 статті 1 Закону визначено, що списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку; Відповідно до пункту 26.1 статті 26 Закону, платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо)(пункт 26.2 статті 26 Закону). Згідно з пунктом 26.4 статті 26 Закону, у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг. Згідно з пунктом 1.7 Інструкції, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції). Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: - умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; - номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; - найменування отримувача; - номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; - перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції). Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції). З наведеного випливає, що банк має право здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, зокрема, у передбачених в укладеному між сторонами договорі випадках. В своєму відзиві на позовну заяву відповідач посилався на те, що банком було здійснено операції з перерахування коштів у відповідності до Умов та правил надання банківських послуг. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що пункти з Витягу Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається відповідач, є витягом саме з Умов та правил надання банківських послуг, які є складовою кредитного Договору б/н від, укладеного між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першоюстатті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенізакономяк істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Устатті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першоїстатті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Частиною другоюстатті 1054 ЦК Українивстановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Підписання позивачем Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, свідчить про наявність між сторонами договірних відносин. Разом з тим, щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень Цивільного кодексу України щодо договору приєднання, суд зазначає наступне. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. В підписаній сторонами Анкеті-Заяві від 23.04.2013 року відсутні умови про те, що позивач доручає банку проводити договірне списання з усіх своїх відкритих в Банку рахунків на погашення кредитної заборгованості. Відповідач, обґрунтовуючи право на списання коштів з рахунку позивача, посилається на Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайт, як невід`ємну частину Кредитного договору. Разом з тим, Банком не надано Умов та правил надання банківських послуг. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ті Умови та правила надання банківських послуг, які передбачають можливість договірного списання коштів, розуміла позивач та ознайомилася і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема й щодо можливості договірного списання коштів з рахунків клієнта. Тому, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першоїстатті 634 Цивільного Кодексу України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК». За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-Заяві домовленості сторін про договірне списання коштів з його рахунків, а саме рахунку, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позивачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічний позиція, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, провадження №14-131цс19. Згідно з ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі №753/15556/15-ц, від 23.01.2020 року в справі №910/3395/19. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши спір між сторонами з підстав, зазначених в позові, суд приходить до остаточного висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог та необхідності у їх задоволенні в повному обсязі. Відтак, суд прийшов до висновку, що відповідачем не надано достатніх доказів та обгрунтувань щодо списання коштів без рішення суду, або документу, який би свідчив про надане йому таке право, а тому дії відповідача є передчасними. Окрім цього, вбачається, що попередню заборгованість позивача відповідачем було стягнуто на підставі рішення суду та реалізації його майна, а тому автоматичне списання заборгованості, на думку суду, є безпідставним. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908, 00 грн., відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на відповідача.

Outcome: approved