Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-16 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] в особі свого представника - адвоката Ковбасюка В.А. звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про захист честі та гідності, в якому просив суд: 1) визнати недостовірною та такою, що порочить честь та гідність [PERSON] інформацію, розміщену та поширену [PERSON] до Подільського управління поліції, через яку [PERSON] було зазначено як правопорушника, який чинив побиття та переслідування [PERSON] ; 2) зобов`язати [PERSON] публічно вибачитися перед [PERSON] за розміщену та поширену інформацію, а саме: повідомлення в поліцію щодо здійснення побиття та переслідування [PERSON] ; 3) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 600 000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказав, що позивач перебував у стосунках з [PERSON] протягом 7 років, під час яких він забезпечував її матеріально, дарував дорогі подарунки, придбав побутову техніку в квартиру, яку винаймав для їх спільного проживання. Вказує, що надав на прохання відповідача 6000 доларів США, які вона йому так і не повернула, після чого забрала всі свої речі та зникла з міста Києва. 13.06.2022 [PERSON] повернулася до міста Києва і він зустрів її біля роботи з метою налагодити стосунки. Однак, відповідач грубо відреагувала на появу [PERSON] , почала кричати та створювати конфлікт, після чого позивач залишив її, не вчиняючи при цьому жодного фізичного насилля. Наступного дня позивачу зателефонував слідчий Подільського управління поліції, який повідомив, що від [PERSON] надійшов виклик в поліцію, що начебто він її побив та переслідує. У подальшому слідчі зазначили, що у відповідача відсутні будь-які побої чи ознаки насильства, кримінальне провадження розпочато не було. [PERSON] вказує, що він ніколи не порушував законів України, не притягувався до кримінально відповідальності, не вчиняв будь-яких насильницьких дій ні щодо відповідача, ні щодо інших осіб. Позивач вважає, що його публічно принижено серед людей, чия думку для нього важлива, дана інформація вливає на його ділову репутацію та він поніс моральні страждання. Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 18 травня 2023 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача проти позову, в яких [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі оскільки позов необґрунтований та є таким, який не відповідає дійсним обставинам. Разом з цим вказала, що позивач вчиняє відносно неї дії, які псують їй життя та на підтвердження чого долучила до матеріалів справи скріншоти їх листування в месенджері, в яких позивач звертається до неї образливими висловами та нецензурною лексикою. Ухвалою суду від 10 липня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Допитаний в якості свідка зі сторони відповідача [PERSON] показав, що він є колегою [PERSON] , неодноразово бачив як відповідач чекав її біля роботи зранку та ввечері, у зв`язку з чим вона була вимушена просити колег викликати їй таксі, бо переживала щодо переслідувань з боку позивача. Одного разу вона попросила свідка вийти їй на зустріч, під час чого він побачив як поруч з нею йде [PERSON] та хапає її за руки. На зауваження не реагував. Також свідок зазначив, що позивач неодноразово приходив до їх закладу та питав у колег особисті данні [PERSON] . Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 201 Цивільного Кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до статті 277 Цивільного Кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Статтею 297 Цивільного Кодексу України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Пунктом 15 цієї постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (рішення ЄСПЛ в справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року). Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У справі № 757/33799/15-ц Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України 2004 року обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відтак, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови у задоволенні позову. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у стосунках близько 7 років. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернулася до начальника Подільського УП ГУНП у м. Києві із заявою, в якій вказала, що її переслідує колишній чоловік, який об 21:30 год. 13.06.2022 побив її біля дому, залишив синці на руках. Також вказано, що сторони розійшлися близько чотирьох місяців назад, але відповідач не припиняє її дошкуляти. Перед та після роботи переслідує її. Просила прийняти відповідні міри до [PERSON] . З пояснень [PERSON] , які ним подані начальнику Подільського УП ГУНП у м. Києві вбачається, що він дійсно чекав її біля роботи з метою примиритися. Начальником СДОП Подільського УП ГУНП у м. Києві складено довідку за результатами звернення, зареєстрованого в ІТС ІПНП (ЄО) № 17131 від 13.06.2022, в які зазначено, що з [PERSON] було проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду попереджувального характеру про недопустимість скоєння злочинів та правопорушень. Враховуючи те, що органом досудового розслідування не вбачаються ознаки, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливістю у зв`язку з цим внести відомості до ЄРДР, матеріали по даному факту було розглянуто згідно Закону України «Про звернення громадян». Враховуючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено в чому саме полягає недостовірність інформації, вказаної у заяві [PERSON] до Подільського УП ГУНП у м. Києві. Так, вказану інформацію не слід вважати недостовірною, оскільки дії [PERSON] під час конфлікту з позивачем слід вважати діями, спрямованими на захист її прав та законних інтересів, оскільки вона була стурбована та залякана втручанням [PERSON] у її звичне життя. Установивши наявність неприязних відносин між сторонами, виникнення між ними конфліктних ситуацій, суд дійшов висновку, що викладена у заяві від 13.06.2022 інформація є вираженням суб`єктивної думки відповідача щодо його дій по відношенню до неї, а отже є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Окремо суд зазначає, щодо доводи позивача про те, що поширенням вказаної інформації відповідач створила негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, порушивши його честь та гідність, жодними належними та допустимими доказами в ході судового розгляду не підтверджено. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, судом не встановлено факту поширення відповідачем стосовно позивача недостовірної інформації, яка порочить його гідність, честь та ділову репутацію, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди в сумі 600 000,00 гривень, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з приниженням честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно зі ст.ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Позивачем не подано суду жодного доказу на підтвердження приниження його честі, гідності чи ділової репутації, моральних переживань, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди, яка є похідною вимогою від вимоги про визнання недостовірної інформації, не підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходь до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає у повному обсязі. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed