Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом. Вказав, що 15 жовтня 2011 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб. В період перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини з відповідачем фактично припинено, спільно вони не проживають останні вісім місяців. 28 лютого 2023 року шлюб між ним та [PERSON] розірвано. З квітня 2023 року діти стали проживати разом із ним, а відповідач постійно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно їх спільних дітей, а саме не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, не надає дітям батьківської ласки та турботи, не піклується про фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не створює жодних умов для отримання освіти дітьми. Відповідач виїхала за межі України та свідомо обрала такі життєві умови, за яких участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою. Враховуючи вищевикладене, з метою захисту законних прав та інтересів дітей, просить суд позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечує щодо задоволення позову, оскільки на даний час вона не має змоги приділяти увагу вихованню дітей, так як проживає за межами області. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області Миронишина В.В. в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. При винесенні рішення покладається на розсуд суду із врахуванням матеріалів справи. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до цього правовідносини: Із наданих письмових доказів - копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] встановлено, що 15 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб (а.с.9). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). З копії договору дарування квартири від 17 грудня 2021 року та з витяга з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що [PERSON] належить право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.12-13). З витяга про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №14-001/693 від 03 квітня 2023 року встановлено, що по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). З копії акта обстеження матеріально-побутових умов від 02 лютого 2023 року встановлено, що по [ADDRESS] проживає [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] . Діти мають власну кімнату, дитячі ліжка, шафу іграшки та ігри для розвиту. В будинку панує позитивна атмосфера для проживання та виховання дітей (а.с.14). З копії витяга з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що з 2021 року [PERSON] є фізичною-особою підприємцем та займається підприємницькою діяльністю (а.с.16). З довідки-характеристики від 04 травня 2023 року №02-12/376 встановлено, що [PERSON] до адміністративної відповідальності за останні 12 місяців не притягувався (а.с.17). З копії довідки №87 встановлено, що [PERSON] до лікаря-психіатра за допомогою не звертався (а.с.18). З копії довідки №57 встановлено, що [PERSON] до лікаря-нарколога за допомогою не звертався (а.с.19). З копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 лютого 2023 року встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відібрано у [PERSON] дітей [PERSON] та [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. Передано дітей [PERSON] та [PERSON] батьку [PERSON] для проживання та виховання (а.с.46-48). З висновку органу опіки та піклування Ямпільської міської ради та з копії рішення виконавчого комітету Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району про затвердження висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав від 16 серпня 2023 року №254 вбачається, що орган опіки та піклування Ямпільської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дітей [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із тим, що встановити із нею зв`язок не представилось можливим (а.с.40-42). Перевіривши матеріали справи, оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі зобов`язання піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 статті 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін., що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2019 року у справі №739/1957/17-ц. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав. Постановою КЦС ВС від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст.164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження №61-1344св20). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Відповідач [PERSON] не спілкується із дітьми, не цікавиться їх життям, тобто свідомо обрала такі життєві умови, за якими її участь у вихованні сина та доньки є недостатньою, що у свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України. Окрім того, відповідач надала суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнає. ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії» заява №70879/11 встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасує лише правовий зв`язок між нею та її сином та донькою, підтвердить відсутність фактичного духовного зв`язку між матір`ю та дітьми. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Із врахуванням якнайкращих інтересів дітей, суд знаходить підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Зважаючи на те, що мати не цікавиться життям дітей, не приймає участі в їх вихованні та утриманні, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, а також враховуючи що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та в її діях вбачається винна поведінка відносно дітей, тому суд приходить до висновку, що вона свідомо відмовилася приймати участь в житті своїх дітей. Даний факт не спростований відповідачем, а навпаки визнає позовні вимоги, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] та доньки [PERSON] , є цілком законними і обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню. Враховуючи вище зазначене, суд не вбачає підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останній положення ст.169 СК України, що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені, суд відповідно ст.141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору, у сумі 1073 грн. 60 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved