Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 09.09.2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, в якій просить суд: - визнати [PERSON] такою, що прийняла спадщину після померлого батька [PERSON] та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , загальною площею 78,1 кв.м., житловою 48,0 кв.м., та складається з житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «А1», літньої кухні літ. «В», підвалу літ. «в», вбиральні літ. «Г», гаражу літ. «Д» та споруд №№ 1-5. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує зокрема тим, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] . Після смерті батька відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , загальною площею 78,1 кв.м., житловою 48,0 кв.м., та складається з житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «А1», літньої кухні літ. «В», підвалу літ. «в», вбиральні літ. «Г», гаражу літ. «Д» та споруд №№ 1-5. Після смерті спадкодавця позивачка фактично прийняла спадщину, але свідоцтво про право власності не оформила. Окрім того, листом завідувача Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської Області від 07.07.2021 року повідомлено позивачку, що видати свідоцтво про право на спадщину не можливо в зв`язку з тим, що спадкоємцем пропущено строк для звернення із заявою про прийняття спадщини та відсутні документи, які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно. Процесуальні дії. Ухвалою суду від 13.09.2022 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду 23.01.2023 року було витребувано від Другої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області (67700, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Грецька, буд. 24) завірену копію спадкової справи до майна померлого [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 22.02.2023 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання 08.08.2023 року сторони не з`явились. Позивач подав до канцелярії суду заяву з проханням судове засідання провести без його участі, вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач подав до канцелярії суду заяву з проханням судове засідання провести без його участі, вказав, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є визнання права п.1 ч.2 ст.16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] на території російської федерації в м. Хабаровськ помер [PERSON] громадянин рф, батько позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Факт родинних зв`язків між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] . Після смерті батька відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , загальною площею 78,1 кв.м., житловою 48,0 кв.м., та складається з житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «А1», літньої кухні літ. «В», підвалу літ. «в», вбиральні літ. «Г», гаражу літ. «Д» та споруд № 1-5. Відповідно до листа нотаріуса Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області №654/01-16 від 07 липня 2021 року, позивачка зверталася до вищезазначеної нотаріальної контори з питань оформлення спадщини після померлого батька [PERSON] , який на час смерті проживав на території Російської Федерації та був громадянином Російської Федерації, але за результатами проведення правової оцінки наданих ним документів, було встановлено пропущення визначеного п.1 ст.1270 ЦКУ строку для прийняття спадщини та відсутність документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно. У зв`язку з цим, Позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Судом встановлено, що [PERSON] за життя належала частина житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 28.05.1997, укладеного на Товарній біржі та зареєстрованого у КП «Білгород-Дністровське БТІ», що підтверджується копією реєстраційного посвідчення від 29.05.1997 № 77. Згідно до витягу по господарської книги виданої Мологівською сільською радою Одеської області від 24.06.2023 року № 02/211/828 вбачається, що [PERSON] значився власником в по господарській книзі № 14 по [ADDRESS] . Судом встановлено, що [PERSON] є власником частини житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 28.05.1997, укладеного на Товарній біржі та зареєстрованого у КП «Білгород-Дністровське БТІ», що підтверджується копією реєстраційного посвідчення від 29.05.1997 № 77. Як вбачається з довідки про місце реєстрацію та місце проживання [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою [ADDRESS] починаючи з 2008 року. Таким чином, судом встановлено, що позивачка є спадкоємцем після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , та саме вона прийняла спадщину у вигляді 1/2 частину житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , загальною площею 78,1 кв.м., житловою 48,0 кв.м., та складається з житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «А1», літньої кухні літ. «В», підвалу літ. «в», вбиральні літ. «Г», гаражу літ. «Д» та споруд № 1-5, оскільки вона проживає за вказаною адресою починаючи з 21.04.2008 року і по теперішній час. Таким чином, позивачка фактично прийняла спадщину після померлого батька та користується спадковим майном. Як вбачається з листа державного нотаріуса Другої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області від 02.02.2023 року № 68/01-16, друга Білгород-Дністровська нотаріальна контора Одеської області повідомляє, що згідно спадкового реєстру, спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилась. Суд зазначає, що нотаріальна та судова практика під вступом спадкоємця в управління або володіння спадковим майном розуміє будь-які активні дії, що свідчили про наявність фактичного волевиявлення спадкоємця, спрямованого на володіння, користування та розпорядження спадщиною. Зазначені дії можуть виражатися у підтриманні майна, що входить до складу спадщини, у належному стані, пред`явленні претензій до боржників спадкодавця, погашенні його боргів, сплаті податків та зборів, здійсненні за рахунок спадщини інших виплат, дозволених законом. Для безспірного визнання особи спадкоємцем необхідно було, щоб перелічені вище дії здійснювались систематично і продовжувались до закінчення строку для прийняття спадщини. Докази постійного проживання, містяться у п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно з цією нормою доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до підпунктів 4.15 та 4.18 п. 4 глави 10 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу 1 цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Таким чином відсутність документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно, у відповідності до ч.1 п.2 ст.49 ЗУ «Про нотаріат», є підставою для відмови у вчиненні нотаріально дій. У зв?язку з чим, позивачу було рекомендовано звернутись із позовом до суду про визнання права власності на спадкове майно. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 328 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно змісту ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно частин третьої та четвертої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. До набрання чинності вказаним законом, державну реєстрацію права власності на житлові будинки та споруди регулював ряд нормативних актів, зокрема такі, як «Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» від 31 січня 1966 року, що втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР», затверджена наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, «Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих», затверджена наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та інші. За змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Отже записи у погосподарських книгах, у період дії вказаних нормативно-правових актів, визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Оскільки державна реєстрація нерухомого майна в сільській місцевості в період чинності Інструкції від 31.01.1966 не проводилась, то документами, що підтверджують право спадкодавця на будинки, збудовані після видання Указу від 26.08.1948 та в період дії Інструкції від 31.01.1966, можуть бути довідки виконавчого комітету відповідної місцевої ради, виписки з погосподарської книги відповідної місцевої ради щодо належності будинку, ухвалені ОМС рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічні паспорти на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо, що відповідало діючому на той час законодавству. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, постанові Верховного Суду України від 28.02.2018 у справі № 3466/996/16-ц, інформаційному листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року (далі - Інструкція). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (затверджені наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 р.) індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року не належать до самочинного будівництва. До часу набрання чинності Цивільним Кодексом України в ред.2003 року та Законом України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на збудоване нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права. Згідно п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 № 91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 житлових будинків, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Крім того, по приватних житлових будинках, що збудовані до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення в експлуатацію при оформленні права власності. Таким чином, за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи (п. 3.2 Листа ВССУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування"). Судом встановлено, що позивачка є спадкоємцем за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 28.05.1997, укладеного на Товарній біржі та зареєстрованого у КП «Білгород-Дністровське БТІ», що підтверджується копією реєстраційного посвідчення від 29.05.1997 № 77. [PERSON] належала 1/2 частини житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , загальною площею 78,1 кв.м., житловою 48,0 кв.м., та складається з житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «А1», літньої кухні літ. «В», підвалу літ. «в», вбиральні літ. «Г», гаражу літ. «Д» та споруд №№ 1-5. Крім того, відповідно до витягу з погосподарської книги виданої Мологівською сільською радою Одеської області від 24.06.2023 року № 02/211/828 вбачається, що [PERSON] значився власником в по господарській книзі № 14 по [ADDRESS] . Отже, враховуючи відсутність заперечень та доказів протилежного, суд вважає доведеною ту обставину, що за життя спадкодавцю дійсно належало вказане майно (майнове право) та вважає, що матеріалами справи підтверджується факт того, що позивачка прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті батька у вигляді 1/2 частини житлового будинку, що розташована по [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що спадкоємець [PERSON] , вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки вона постійно проживала за адресою житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , на час відкриття спадщини та протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України вона не заявила про відмову від неї. Крім того, суд зазначає, що під час розгляду вказаної справи відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Висновки суду. Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого права та позовні вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню.

Outcome: approved