Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Індустріальний відділ м. Дніпра Державної міграційної служби, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття громадянина з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину. Відповідач [PERSON] є зареєстрованою за вищезазначеною адресою, проте не проживає в зазначеній квартирі, не сплачує комунальні платежі. Крім того, відповідач постійно чинить насильство у сім`ї, особливо до доньки [PERSON] , 2005 року народження. Реєстрація відповідача [PERSON] перешкоджає йому, як власнику, розпоряджатися своєю власністю, а тому позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою [ADDRESS] та усунути перешкоди в користуванні та володінні нерухомим майном шляхом зняття з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою - квартира [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, проти заочного рішення суду не заперечував. Зокрема, пояснив, що відповідач [PERSON] є його дружиною, шлюб з якою з травня 2023 року розірвано. Вона проживає у квартирі, проте має інше житло. Була зареєстрована у квартирі, як дружина. [PERSON] веде аморальний спосіб життя, неодноразово вчиняла насильство у сім`ї, особливо по відношенню до доньки [PERSON] , 2005 року народження. З інформації з Єдиного державного демографічного реєстру від 25.05.2023 вбачається, що в реєстрі територіальної громади відомості про реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , на території міста Дніпра відсутні. Відповідач [PERSON] повідомлялася судом про наявність цивільної справи на розгляді у суді, стороною якої вона є, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за останнім відомим зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання та через сайт Судова влада України. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщеним належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку,\~визначеному законом.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~права власності.\~Право приватної\~власності є\~непорушним.\~Використання власності\~не може\~завдавати шкоди\~правам,\~свободам та\~гідності громадян,\~інтересам суспільства,\~погіршувати екологічну\~ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 травня 2005 року, який заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2023 року розірвано. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою 25.10.2008 та зареєстрованих в реєстрі за №5-2013 та 5-2016 та свідоцтва про право власності, виданого на підставі розпорядження (наказу) Виконкому міської ради народних депутатів 22 листопада 1996 року №4/2141-96. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані - позивач [PERSON] , дружина [PERSON] та донька [PERSON] , що підтверджується Довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Тобто, відповідач [PERSON] вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника квартири і набула право користуванням цим житловим приміщенням. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод \~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Практика ЄСПЛ визначає, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07). Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Водночас, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Згідно зі ст.319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України\~право власності є непорушним. Згідно зі ст.391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як пояснив позивач у судовому засіданні, в ідповідач з ним спільним побутом не пов`язана, сімейні відносини з колишньою дружиною припинені. Водночас, права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Підставою позову є вимоги ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР. Позивач у позові зазначає, що [PERSON] не мешкає в належній йому квартирі, не несе витрати по сплату комунальних платежів, не здійснює ремонт. Водночас, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі і лише у травні 2023 року їх шлюб розірвано, що підтверджується рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2023 року. У судовому засіданні позивач зазначив, що відповідач мешкає у спірній квартирі, проте веде аморальний спосіб життя та вчиняє насильство у сім`ї. Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 червня 2023 року встановлено, що [PERSON] постійно проживає за адресою [ADDRESS] . Дослідженими у судовому засіданні постановами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2023, 11.05.2023, 07.04.2023, 14.03.2023, 13.01.2023, 04.01.2023, 12.07.2023, 27.02.2023 встановлено, що відповідач [PERSON] , неодноразово вчиняла насильство у сім`ї відносно своєї доньки [PERSON] , 2005 року народження, за адресою їх проживання [ADDRESS] . Відповідно до ст.116 Житлового кодексу України \~якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. За встановлених обставин, позивачем не доведено позовні вимоги з підстав заявлених ним у позові, а тому у їх задоволенні слід відмовити. З інших підстав позов не заявлено. Крім того, позивачем не надано суду доказів, що він намагався врегулювати спір в досудовому порядку згідно Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» з урахуванням постанови Кабінету Міністрів від 07 лютого 2022 року N265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад".\~ Вирішуючи відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає, судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed