Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з названим позовом (а.с.1-4), який двічі уточнював: 16.06.2023 року (а.с.28-30, 21.06.2023 року (а.с.53-54), при цьому не змінюючи предмет і підстави позову та просить постановити рішення, яким: - визнати за ним, позивачем [PERSON] право власності на 3/4 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а саме на: 1/4 як за членом колгоспного двору; на 1/8 як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , на 3/8 частки як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , станом на квітень 1991 року відносилось до суспільної групи "колгоспний двір", та членами цього двору були: батько [PERSON] , мати [PERSON] , він заявник [PERSON] та його рідна сестра [PERSON] , а тому кожному члену колгоспного двору належало домоволодіння у рівних частках, тобто по 1/4 часті, однак жоден із власників належним чином не зареєстрував своє право власності. [INFO] померла мати позивача [PERSON] .. Належну їй 1/4 частку вказаного домоволодіння, шляхом постійної реєстрації зі спадкодавцем в одному домоволодінні, прийняли чоловік [PERSON] та син [PERSON] у рівних частках, по 1/8 кожний, однак не оформили належним чином нотаріально. [INFO] помер його батько [PERSON] , та належну йому частку домоволодіння 3/8 (1/4 + 1/8) прийняв він, позивач, будучи сином та спадкоємцем за законом першої черги, шляхом постійної реєстрації за спадкодавцем в спадковому домоволодінні. На теперішній час позивачу необхідно оформити прийняту спадщину на вказане домоволодіння. 3 цією метою він звернувся до нотаріуса, однак нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначене стало приводом для звернення до суду. Ухвалою від 22.06.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 11.07.2023 року о 13:00 годині (а.с.58), про що повідомлено сторін по справі (а.с.59). Цією ухвалою суд також витребував копії спадкових справ щодо майна померлих: - [INFO] [PERSON] , - [INFO] [PERSON] (а.с.58, 60). 27 червня 2023 року приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. повідомлено, що нею не заводились копії спадкових справі після зазначених померлих осіб та надано Інформаційні витяги зі Спадкового реєстру (а.с.62-64). За даними Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №72951534 від 23.06.2023 року вбачається, що спадкова справа щодо майна померлої [INFO] [PERSON] - не заводилась (а.с.63). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №72968895 від 26.06.2023 року слідує, що спадкова справа щодо майна померлого [INFO] [PERSON] - заведена Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 07.02.2008 року № 132/08 (а.с.64). У підготовче засідання 11.07.2023 року: - позивач не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства. Подав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність (а.с.61). - представник відповідача про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлений належним чином (а.с.59), до суду не прибув. Будь-яких заяв, клопотань, відзиву не надіслав. Ухвалою суду від 11.06.2023 року витребувано з Одеського обласного державного нотаріального архіву Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) копію спадкова справа щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , що заведена Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 07.02.2008 року № 132/08 (а.с.66). Цією ж ухвалою закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 11:00 годину 21.08.2023 року (а.с.66), про що повідомлено сторін по справі (а.с.67). 11.07.2023 року судом отримано відзив відповідача про визнання позовних вимог (а.с.69). 03.08.2023 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , що заведена Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 07.02.2008 року № 132/08 (а.с.71-90). У судове засідання 21.08.2023 року: - позивач не прибув, про час та місце проведення судового розгляду повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства. Раніше подавав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність (а.с.61). - представник відповідача про час та місце проведення судового розгляду повідомлений належним чином (а.с.67), до суду не прибув. Подав до суду відзив про визнання позовних вимог у повному обсязі, та розгляд справи просив провести у відсутність представника (а.с.69). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Щодо визнання права власності як за членом колгоспного двору. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч.2 ст.123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: голова домоволодіння - [PERSON] , дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , донька - [PERSON] , що підтверджується довідкою Баннівської сільської ради Болградського району Одеської області від 17.01.2008 року №5 (а.с.19) та довідкою старости села Баннівка Болградського району Одеської області від 20.06.2023 року № 221 (а.с.57). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час? законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.? Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).? Положеннями пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. В силу зазначених вимог, позивачка та померлі фактично є власниками зазначеного домоволодіння в рівних частках як члени колгоспного двору. Судовим розглядом встановлено, що позивач мав намір зареєструвати право власності на свою частку зазначеного домоволодіння, однак державний реєстратор відмовив йому, позивачу у реєстрації права власності в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують набуття позивачем права власності на частку житлового будинку за названою адресою. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.9 Порядку … разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. У відповідності з п.п.23, 24 Порядку … за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. За результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). На заяві, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником у довільній формі зазначаються відомості про отримання документів у повному обсязі та проставляється власний підпис. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком … (п.40). Так, згідно п.42 Порядку ... для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Разом з цим, п.43 Порядку … визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з по господарської книги; 2) виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Враховуючи наявність рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, тобто позивачі реалізував своє право на захист в позасудовому порядку, внаслідок чого звернулися з даним позовом до суду. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивач будучи власником житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , не може зареєструвати право власності в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються його права як власника, що підлягають захисту в судовому порядку. З цих підстав, суд дійшов до висновку, що всі члени колгоспного двору володіли домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] у рівних частках, тобто кожний: [PERSON] , дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , донька - [PERSON] по 1/4 частці (а.с.57). А відтак вимоги позивача [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/4 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в цій частині є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. Щодо визнання права власності в порядку спадкування. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України. Судовим розглядом встановлено, що: [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 26.07.2004 року (а.с.12). Нині діючий ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, а тому спадкування здійснюється за правилами нині діючого ЦК України. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщину, до складу якої окрім іншого майна також входить і частина домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яка їй належала як члену колгоспного двору, однак документально не була оформлена. Спадкоємцями за законом після смерті матері є чоловік та її діти: чоловік - [PERSON] , родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим 05.12.1998 року (а.с.55); син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.07.1970 року (а.с.56). донька - [PERSON] . На момент смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні були зареєстровані та проживали: [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син, та інші член родини сина, які не є спадкоємцями за законом першої черги, що підтверджується довідкою Василівської сільської ради Болградського району Одеської області від 12.06.2023 року №207 (а.с.31). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Стаття 1258 ЦК України визначають положення щодо черговості спадкування за законом. Так, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За даними Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №72951534 від 23.06.2023 року вбачається, що спадкова справа щодо майна померлої [INFO] [PERSON] - не заводилась (а.с.63). А відтак, фактом постійної реєстрації та проживання спадщину у вигляді частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] прийняли: чоловік [PERSON] та син [PERSON] , у рівних частках, кожний по 1/8 частині. [INFO] помер [PERSON] , батько позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Баннівською сільською радою Болградського району в Одеській області 27.11.2006 року, актовий запис №18 (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, на 3/8 (1/4 + 1/8) частини житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом після смерті батька є її діти: син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.07.1970 року (а.с.56). донька - [PERSON] . На момент смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні був зареєстрований та проживав [PERSON] - син, та інші член родини сина, які не є спадкоємцями за законом першої черги, що підтверджується довідкою Василівської сільської ради Болградського району Одеської області від 12.06.2023 року №208 (а.с.32). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №72968895 від 26.06.2023 року слідує, що спадкова справа щодо майна померлого [PERSON] - заведена Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 07.02.2008 року № 132/08 (а.с.64). Так, з матеріалів спадкової справи №132/08, надісланої Одеським державним нотаріальним архівом щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.71-90) вбачається, що 07.02.2008 з заявою про прийняття спадщини звернувся син [PERSON] та було видано останньому свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки, майновий сертифікат (а.с.84, 86). З матеріалів спадкової справи також вбачається, що інші спадкоємці з заявою про прийняття спадщини - не зверталися. Свідоцтво про право на спадщину за законом на частину домоволодіння - не видавалося, та у видачі нотаріусом було відмовлено у зв`язку з відсутністю у спадкодавця [PERSON] правовстановлюючого документу, що підтверджує його право власності на нерухоме майно (а.с.20). В силу вимог ст.ст.1217, 1218, 1221, 1223, 1258, 1261, 1268, 1270 ЦК України фактом постійної реєстрації та проживання спадщину у вигляді 3/8 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] прийняв син [PERSON] , однак документально не оформив. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивача цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved