Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

В провадженні судді знаходиться вищевказана справа. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивачем зазначено, що 30 жовтня 1971 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] його дружина [PERSON] померла. Після смерті дружини відкрилася спадщина на майно, власником якого вона була. Заповіт дружиною не складався. До складну спадщини, зокрема, увійшло домоволодіння за адресою [ADDRESS] . Протягом встановленого законом строку позивач звернувся до державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шабліян Є.М. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті дружини. Постановою нотаріуса від 21.05.21 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що дані Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно не містять повної інформації про всіх співвласників житлового будинку, що унеможливлює внесення нотаріусом відомостей до Реєстру за наслідками виданого свідоцтва про право на спадщину. Вказані факти є підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно. Позивач зазначає, що його дружина на момент своєї смерті була власником 9/20 часток домоволодіння за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виданою КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» №183728 від 03.12.20р., а саме: 1/5 частка вказаного домоволодіння була набута спадкодавицею за договором купівлі-продажу майна від 10.02.1997 року, який зарестровано в органах БТІ; 1/4 частка вказаного домоволодіння була набута спадкодавицею на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.06.2009 року (копія витягу з Реєстру прав на нерухоме майно у справі). Таким чином, частка у праві власності на домоволодіння на момент смерті дружини позивача складала 9/20 (1/5+1/4). Крім того, 1/5 частина домоволодіння була набута померлою у період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.1997 р., оскільки шлюб було укладено у 1971 році. Таким чином, половина 1/5 частки у домоволодіння належить позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя, що складає 1/10 частку (1/5:2=1/10). Враховуючи викладене, позивач вважає, що має право на визнання за ним права власності на 9/20 часток домоволодіння за адресою [ADDRESS] , а саме: 1/10 частка у спільній сумісній власності подружжя (1/5:2=1/10) (де 1/5 частка придбана у шлюбі та оформлена на дружину, 1/10 половина від придбаної частки у праві спільної сумісної власності, що належить позивачу); 7/20 часток в порядку спадкування за законом (1/10+1/4=7/20) (де 1/10 половина від придбаної частки у праві спільної сумісної власності, що належала дружині, - частка успадкована дружиною за життя). Тобто 1/10 + 7/20 = 9/20 часток. Таким чином, позивач як єдиний спадкоємець за законом, який фактично прийняв спадщину та звернувся за отриманням свідоцтва про право на спадщину, має право на визнання за ним права власності на майно шляхом звернення до суду з метою визнати 1/5 частину домоволодіння за адресою [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя: [PERSON] та [PERSON] [INFO] . А також визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 9/20 часток домоволодіння за адресою [ADDRESS] . До початку судового засідання від позивача та його представника, надано заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги просили задовольнити. Відповідач виконком Центрально-Міської районної у місті ради надав заяву в якій просив розглядати справи без участі представника та покладається на думку суду, просить суд винести законне рішення з урахуванням правової позиції виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради, за умови наявності усіх необхідних документів та доведення обставин справи. Відповідач виконком Металургійної районної у м. Кривому Розі ради надав заяву про розгляд справи без особистої участі представника, за наявними в матеріалах справи доказами. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, кожен окремо, надавали заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вислухавши пояснення сторін дослідивши письмові матеріали справи доходить до наступних висновків: Так, судом встановлено наступні обставини справи: Позивач [PERSON] та [PERSON] з 30.10.1971 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 9). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04.11.2020 року, актовий запис 1247 (а.с. 8). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно: 9/20 часток домоволодіння за адресою [ADDRESS] , а саме: 1/5 частка вказаного домоволодіння була набута спадкодавицею за договором купівлі-продажу майна від 10.02.1997 року, який зареєстровано в органах БТІ (а.с. 12). 1/4 частка вказаного домоволодіння була набута спадкодавицею на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.06.2009 року (а.с. 13). На підтвердження належності майна померлій до позову додана копія архівної довідки із КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» №183728 від 03.12.2020р . (а.с. 14). Протягом встановленого законом строку позивач звернувся до державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шабліян Є.М. для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті дружини. Постановою державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шабліян Є.М. від 21.05.2021 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що дані Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно не містять повної інформації про всіх співвласників житлового будинку, що унеможливлює внесення нотаріусом відомостей до Реєстру за наслідками виданого свідоцтва про право на спадщину. Позивачу рекомендовано звернутися до суду для вирішення права власності а спадкове майно (а.с.11). Судом була витребувана спадкова справа №464-2020 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , після дослідження якої встановлено, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON] та із заявою про відмову від прийняття спадщини звернулися діти: [PERSON] та [PERSON] . Більше із заявами про прийняття або відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався (а.с. 145-170). Щодо позовної вимоги визнати 1/5 частину домоволодіння за адресою [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя: [PERSON] та [PERSON] [INFO] , суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи 1/5 частка вказаного домоволодіння була набута спадкодавицею за договором купівлі-продажу майна від 10.02.1997 року, який зареєстровано в органах БТІ, в період перебування у шлюбі із [PERSON] (а.с. 9, 12). Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. У пункті 9 Постанови № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст. 68 СК України, передбачено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно частини 3 статті 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 69 СК України, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, згідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до вимого ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином, існує презумпція, встановлена статтею 22 КпШС України, яка кореспондується зі статтею 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. При цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто вважає, що майно не є спільним. Таким чином, суд доходить до висновку, що половина 1/5 частки у домоволодіння належить позивачу на праві спільної сумісної власності подружжя, що складає 1/10 частку (1/5:2=1/10), а тому вказана позовна вимога підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 9/20 часток домоволодіння за адресою [ADDRESS] суд зазначає наступне. Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України). Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому одним зі способів захисту цивільних прав і інтересів виступає визнання права. Відповідно до п. 5\~постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними.\~Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Відповідно до ст. 1218, ст. 1226\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Відповідно до п. 5постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. При цьому, суд враховує, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, де зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Згідно з ст. 1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті.\~У разі\~відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.1,2 ст. 1223 ЦК України). Статтею 1261 ЦК України встановлено,\~що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ст.1268 ЦК України). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі\~відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. ( ч. 1 ст.1273 ЦК України). Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно дост.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно положень пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст.15,16\~ЦК України та ст.ст.1,3,4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 квітня 2016 р. у справі № 6-2981цс15; від 1 червня 2016 р. у справах № 6-929цс16, № 6-1044цс16). Відповідно до п. 23Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~30.05.2008\~року №\~7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В постанові Верховний Суд України від 04.04.2011 року (справа № 3-18гс 11) роз`яснено, що згідно з вимогами статті 392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналогічні роз`яснення містяться і в пункті 37 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5. Задовольняючи вказану позовну вимогу суд враховує положення вказаних вище норм законодавства про рівність часток, відсутність заперечень у відповідачів та третіх осіб щодо задоволення позовних вимог, а також ту обставину, що жодних інших домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів щодо домовленостей про інший розмір часток суду не представлено, а також те, що частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. При цьому суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлій на праві спільної сумісної власності. За таких обставин, суд доходить до висновку, що обставини справи, викладені у позовній заяві знайшли своє підтвердження в письмових матеріалах справи, а отже позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved