Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 225137,9 грн, суму індексу інфляції за період прострочення повернення боргу у розмірі 144077,51 грн, 3% річних з простроченої суми у розмірі 7316,68 грн, а всього загальну суму боргу в розмірі 376532,39 грн. В обґрунтування позову зазначив 25.11.2019 він надав відповідачці в борг гроші в сумі 10489,55 доларів США. Вказані кошти вона повинна була повернути до 25 грудня 2019 року. До даного часу відповідачка повернула йому лише 2415,75 доларів США і в подальшому не має наміру йому нічого повертати, мотивуючи тим, що в неї немає коштів. Згідно розписки від 25.11.2019 відповідачка зобов`язується повернути йому борг в сумі 10489,55 доларів США до 25 грудня 2019 року. Запорукою даної угоди відповідачка зазначила свій власний житловий будинок, який належить їй, і є її приватною власністю. 23.01.2021 він направив на адресу відповідачки письмову претензію з вимогою повернення боргу. Цю вимогу відповідачка отримала 04 лютого 2021 року, але на претензію не відреагувала і до даного часу борг повністю не повернула, лише частково. Станом на 31.03.2021 сума боргу становить 8073,8 доларів США. 30.07.2021 до суду подано відзив на позовну заяву про стягнення боргу за договором позики, у якому [PERSON] вказала, що в задоволенні позовних вимог просить відмовити, так як в матеріалах цивільної справи міститься лише копія розписки від 25.11.2019 відповідно до якої, вона [PERSON] , ніби-то взяла гроші у [PERSON] в борг, однак інших доказів передавання коштів їй, [PERSON] суду надано не було. Вона фактично не отримувала будь-яких грошових коштів від [PERSON] ні 25.11.2029, а ні після. Свідків, які б могли підтвердити фактичну передачу коштів позивачем не зазначено. 16.08.2021 [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву про стягнення боргу за договором позики, у якій просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 225137,9 грн, суму індексу інфляції за період прострочення повернення боргу у розмірі 149265,52 грн, 3% річних з простроченої суми у розмірі 10694,05 грн, а всього загальну суму боргу в розмірі 385097,47 грн. 15.02.2023 [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву про стягнення боргу за договором позики, у якій просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 295247,56 грн, суму індексу інфляції за період прострочення повернення боргу у розмірі 147623,85 грн, 3% річних з простроченої суми у розмірі 26572,28 грн, а всього загальну суму боргу в розмірі 1798057,69 грн. 09.06.2023 представник відповідача [PERSON] адвокат Чимирис О.В. подав відзив на уточнену позовну заяву від 15.02.2023 про стягнення боргу за договором позики, у якому просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав уточнену позовну заяву від 15.02.2023 у повному обсязі та просив її задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Чимирис О.В. позов не визнали, вважали його безпідставним та необґрунтованим, просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положеннями ч. 2 ст. 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч. 1 ст. 1047 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Разом з тим, якщо факт передання грошових коштів відрізняється від моменту підписання договору між сторонами, то він може підтверджуватися розпискою або іншими документами, тобто письмовими доказами. При цьому чинне законодавство України не встановлює обов`язковості написання розписки про передачу грошових коштів, якщо між сторонами укладений договір позики в письмовій формі або ними використовуються інші документи на підтвердження факту передання грошових коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання". Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Як вбачається з матеріалів справи, 25.11.2019 відповідачем у справі позивачу було надано розписку, відповідно до якої відповідач [PERSON] «бере» гроші в борг у [PERSON] в сумі 10489,55 доларів США терміном на 1 місяць. Водночас досліджена розписка, її зміст не свідчать про те, що позивач передав, а відповідач отримала від позивача кошти у сумі 10489,55 доларів США. Також відсутні місце складання розписки, вказівка саме на дату отримання коштів та точну дату, коли має бути повернутий борг. У судовому засіданні відповідач не заперечувала факту написання нею вказаної розписки, однак заперечувала отримання саме 25.11.2019 в борг будь-яких коштів та зобов`язання їх повернути позивачу. Вказала, що грошові кошти у позивача отримувала ще в 2012 році та вважала, що на той час увесь борг повернула, а розписку написала під впливом певних життєвих обставин, у тому числі побоюючись за свою репутацію та репутацію своєї сім`ї. Суд звертає увагу, що під борговою розпискою розуміється текстовий документ, який засвідчує факт отримання грошей або цінного майна в борг на умовах укладеного усного договору. Позичальник власним підписом підтверджує отримання коштів у тимчасове користування та зобов`язання повернути їх на вимогу або у вказаний термін. Розписка відповідача у справі, надана до суду позивачем, не містить природи договору боргової розписки, яка полягає в отриманні в борг грошових коштів та засвідченні отримання боржником від кредитора певної грошової суми чи переданні грошової суми позичальнику. Розписка, як борговий документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, всупереч цьому розписка надана до суду позивачем таких відомостей не містить. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Відповідно до ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Тобто, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Однак позивач не надав суду переконливих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути відповідно до наданої до суду розписки. Натомість у судовому засіданні позивач плутався у своїх показах, вказавши спочатку, що дійсно гроші відповідач позичила у нього ще у 2012 році і про це була складена інша розписка, яка наразі знищена. У 2019 році ніякі кошти не передавалися, а був здійснений перерахунок минулого боргу. Проте у подальшому змінив свою позицію та вказав, що під час складення боргової розписки від 25.11.2019 передавав кошти відповідачеві. При цьому не зміг точно вказати, в якій валюті були передані кошти. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, позивачем не було доведено того, що у відповідача виникли перед ним боргові зобов`язання грошового характеру саме на підставі зазначеної боргової розписки, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову, зазначені позивачем в обґрунтування позову. Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, те, що у позові [PERSON] відмовлено повністю, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed