Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

05 липня 2023 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал дистриб`юшин компані» (далі відповідач, ТОВ «ГДК») про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 05 квітня 2023 року по 01 травня 2023 року позивач працювала у відповідача на посаді диспетчера по транспорту та була звільнена наказом від 19 травня 2023 року №30-к на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (прогул). Позивач не погоджується з підставою свого звільнення, вважає, що прогулу не вчиняла, а мала бути звільнена на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю). Також позивач вважає, що їй не у повному обсязі була виплачена заробітна плата за квітень 2023 року у розмірі 4\~800,00 грн. Також вважає, що має право на вихідну допомогу, передбачену ст.44 КЗпП України. Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд: 1) визнати формулювання причини звільнення неправильним; змінити дату та формулювання причини звільнення в трудовій книжці вказавши причину звільнення з посиланням на ч.3 ст.38 КЗпП України; 2) скасувати наказ відповідача від 19 травня 2023 року №30-к про припинення трудового договору; 3) виплатити заборгованість по заробітній платі за квітень 2023 року у розмірі 4\~800,00 грн.; 4) прийняти рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 травня 2023 року по 28 вересня 2023 року у розмірі 46\~300,00 грн.; 5) зобов`язати відповідача виплатити вихідну допомогу у розмірі 27\~780,00 грн (а.с.46-54). Відповідач у письмовому відзиві від 11 серпня 2023 року позовні вимоги заперечив. Вказує, що у період з 01 по 15 травня 2023 року позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин, що зафіксовано відповідними актами. Позивачу пропонувалося ознайомитися з цими актами та надати свої письмові пояснення на них, однак вона відмовилася. У зв`язку з цим позивача 19 травня 2023 року було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Трудову книжку у день звільнення не було видано, оскільки позивач була відсутня на роботі. Оскільки законодавством заборонено пересилання трудової книжки поштою, без згоди на те працівника, на першу письмову заяві позивача трудову книжку їй було надіслано поштою. Розрахунок був здійснений з позивачем у день звільнення 19 травня 2023 року. З наведених вище підстав просить суд відмовити у задоволенні позову. У письмовій відповіді на відзиві позивач фактично повторила доводи своєї позовної заяви та наполягає на них. Позивач у судове засідання не прибула, але у письмовій заяві від 28 липня 2023 року просить суд слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.61-62). Представник відповідача у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та допитавши свідків, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлено, що 04 квітня 2023 року позивач була прийнята на роботу до відповідача на посаді диспетчера по транспорту відділу доставки (а.с.74-75). Актами від 05, 08, 10, 12, 15 травня 2023 року, які складені керуючим складом [PERSON] за участю свідків комірника [PERSON] , комірника [PERSON] , директора представництва [PERSON] , зафіксовано, що у відповідні дні відповідач була відсутні на робочому місці з 09 по 18 год (а.с.76-78). Листом-повідомленням від 10 травня 2023 року позивачу запропоновано з`явитися 15 травня 2023 року о 10 год. 00 хв. в офіс за адресою м. Луцьк, вул. Єршова, 3, для надання пояснень з приводу відсутності на робочому місці з 01 травня 2023 року по 10 травня 2023 року, та ознайомитися з актами з цього приводу (а.с.79-80). Актами від 15 травня 2023 року, який складений директором складу [PERSON] , керуючим складом [PERSON] , спеціалістом департаменту СЕБ Мартовицьким О.А., зафіксований факт відмови позивача надати письмові пояснення щодо причин відсутності її на робочому місці в період з 01 травня 2023 року по 15 травня 2023 року, а також факт відмови позивача від підпису та ознайомлення з відповідними актами (а.с.81). Наказом відповідача від 19 травня 2023 року позивача звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (прогул) на підставі актів невиходу на роботу (а.с.88). 01 червня 2023 року, згідно відмітки на конверті, позивач надіслала відповідача заяву про надіслання трудової книжки поштою (а.с.89-90). 06 червня 2023 року відповідач надіслав позивачу поштою трудову книжку, яку вона отримала 07 червня 2023 року (а.с.91). Згідно розрахункового листка за квітень 2023 року, позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 8\~334,00 грн., з яких утримано ПДФО у розмірі 1\~500,12 грн., а також військовий збір у розмірі 125,01 грн. До виплати позивачу на руки підлягало 6\~708,87 грн. (а.с.92). У розрахунковому листку за травень 2023 року зазначено про нарахування та виплату позивачу компенсації за 2 дні відпустки у розмірі 490,15 грн. (з вирахуванням ПДФО та військового збору) (а.с.93). Такі самі відомості про нараховану та виплачену заробітну плату позивачу були зазначені у виданій їй довідці про доходи (а.с.22). Згідно відомості від 19 травня 2023 року, 490,15 грн. компенсації за невикористану відпустку були перераховані позивачу 19 травня 2023 року, тобто, в день звільнення (а.с.94-95, 35). Отримання заробітної плати за квітень 2023 року у розмірі 6\~708,87 грн. (з вирахуванням ПДФО та військового збору) позивач не заперечує, однак вважає, що вона повинна була становити 12\~000,00 грн., згідно умовами трудового договору. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він дійсно брав участь у складанні актів про відсутність на робочому місці позивача. В подальшому неодноразово намагався з нею зв`язатися та зустрітися, щоб отримати пояснення, на що вона постійно відмовляла. В подальшому були змушені повідомляти позивача письмово. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він дійсно приймав участь у складанні актів стосовно позивача, від надання будь-яких пояснень вона відмовилася. Свідок їздив до неї додому, щоб вручити трудову книжку та наказ про звільнення, однак ніхто двері не відкрив. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. В першу чергу суд вважає за необхідним надати свою оцінку доводам позивача про неправильне формулювання причин її звільнення та дати звільнення. Пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. В розглядуваному випадку, на переконання суду, відповідач довів суду належними та допустимими доказами актами про невихід на роботу, а також показами допитаних свідків, факт здійснення позивачем прогулів у робочі дні 05, 08, 10, 12, 15 травня 2023 року. Будь-яких поважних причин неявки на роботу у ці дні позивач ні суду, ні роботодавцю не навела, а її незгода з наявними, на її думку, порушеннями з боку роботодавця, не давали їй підстав не виходити на роботу. Також є безпідставними доводи позивача про необхідність формулювання її звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки в матеріалах справи відсутня навіть заява позивача про звільнення за власним бажанням, а також докази її подання (надсилання) відповідачу. Так само позивачем не зазначено та не надано доказів наявність обставин, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України, а саме невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або не вживання заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Отже, на переконання суду, відповідач належними та допустимим доказами довів суд факт вчинення позивачем прогулів 05, 08, 10, 12, 15 травня 2023 року, а тому звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України було обґрунтованим, а позовні вимоги про зміну формулювання та дати звільнення є безпідставними. Оскільки суд визнав безпідставними позовні вимоги про зміну формулювання звільнення, похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч.4 ст.235 КЗпП України), а також вихідної допомоги (ст.44 КЗпП України) також не підлягають задоволення, адже судом визнано правильним формулювання звільнення позивача, а виплата вихідної допомоги у разі звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України не передбачається. Позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ст.ст.116-117 КЗпП України), позивач суду не заявляла, а тому суд не надає свою правову оцінку дотриманню відповідачем таких строків, бо вони виходять за межі предмету цього спору. Аналогічно суд не надає правової оцінки обставинам видачі трудової книжки позивачу, оскільки жодних позовних вимог з цього приводу у прохальній частині позову не заявлено. Що стосується позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за квітень у розмірі 4\~800,00 грн., суд зазначає таке. Спір між сторонами у цій частині полягає у тому, що позивач вважає, що її заробітна плата за квітень 2023 року повинна становити 12\~000,00 грн., а позивач нарахував їй 8\~334,00 грн. З цього приводу суд зазначає, що у наказі про прийняття позивача на роботу зафіксований розмір її окладу у розмірі 9\~260,00 грн. при 8 годинному робочому дні та, відповідно, 5-денному робочому тижні (а.с.25). Будь-яких доказів про встановлення позивачу роботодавцем іншого розміру її окладу, або режиму роботи, суду надано не було. Зі змісту розрахункового листка слідує, що у квітні 2023 року позивач відпрацювала 18 робочих дні, з 20 наявних у цьому місяці. Тому їй було обгрунтовано нарахована та виплачена заробітна плата за квітень 2023 року, пропорційно відпрацьованому часу, що становить 8\~334,00 грн. (9\~260,00 х (18/20), а позовні вимоги в цій частині також є безпідставними (а.с.92). Підсумовуючи вищевикладене, оскільки відповідач належними та допустимим доказами довів суду факт вчинення позивачем прогулів 05, 08, 10, 12, 15 травня 2023 року, будь-яких поважних причин нез`явлення на роботу позивач суду не надала, а її доводи про невірний розрахунок заробітної плати за квітень 2023 року не знайшли свого підтвердження за результатом вирішення цього трудового спору, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed