Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

27.02.2023 року до суду звернувся позивач, [PERSON] , представник позивача [PERSON] , з позовом про звільнення від заборгованості по сплаті аліментів до відповідача [PERSON] 09.03.2023 року надійшла довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13.03.2023 року відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін 13.04.2023 року. 13.04.2023 року розгляд справи відкладений на 20.06.2023 року аз клопотання позивача. 20.06.2023 року в судовому засіданні оголошена перерва до 31.08.2023 року для надання доказів. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. У судовому засіданні 31.08.2023 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Згідно поданої позовної заяви позивач просить припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідачки на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за судовим наказом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2020 року у цивільній справі № 183/4484/20, починаючи з 18 серпня 2020 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: він перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2021 року шлюб між ними було розірвано. В період шлюбу в них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . На виконанні Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м. Одеса) знаходиться судовий наказ Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2020 року у справі № 183/4484/20 про стягнення з нього на користь відповідачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] З 22.01.2023 року їх малолітня донька - [PERSON] , [INFO] проживає разом з ним у будинку, що належить його батькові за адресою: [ADDRESS] . Батьки дитини угод щодо місця проживання дитини не укладали та до суду за вирішенням даного спору не зверталися. Тому відпали підстави для стягнення з нього аліментів на користь відповідачки на утримання доньки, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, за підставами, викладеними в позовній заяві. Також пояснила, що припинити стягнення аліментів позивач просить з 22 січня 2023 року, коли донька почала проживати разом з батьком. В зв`язку з відкликанням відповідачкою виконавчого документу вона заперечує проти закриття провадження у справі за відсутністю предмету спору, так як відповідачка має можливість пред`явити виконавчий документ до виконання в будь-який час. Відповідачка в судовому засіданні щодо ухваленого рішення покладалась на розсуд суду. Пояснивши, що вона відкликала виконавчий документ і на даний час аліменти з відповідача на її користь не стягуються. Аліменти, сплачені позивачем, вона перерахувала на банківську картку, яку відкрила на ім`я доньки. Дана картка знаходиться у неї, оскільки позивач на надає їй можливості бачитись з донькою. Вона віддасть дану картку доньці при забезпеченні зустрічі з нею. Щодо можливості пред`явлення нею виконавчого документа в подальшому, то при зміні обставин, оскільки донька в подальшому може виявити бажання проживати з нею у неї виникнуть підстави для пред`явлення його до виконання. Доньку без піклування вона не залишала, оскільки вона працює на трьох роботах з метою належного матеріального забезпечення своїх дітей. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2011 року. На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2021 року шлюб між сторонами було розірвано, що сторонами не заперечується В період шлюбу в них народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому сторони записані батьками дитини. Після розірвання шлюбу, донька сторін проживала разом з відповідачкою. В зв`язку з чим на підставі судового наказу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2020 року у справі № 183/4484/20 з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією судового наказу та визнається сторонами. Зазначений судовий наказ перебуває на виконанні у Новомосковському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м. Одеса). З наданого розрахунку заборгованості судом вбачається, що з серпня 2020 року по травень 2022 року позивач аліменти взагалі не сплачував та мав заборгованість. Протягом травня - липня 2022 року заборгованість відповідачем була погашена. Та сплата аліментів здійснювалась по листопад 2022 року. В грудні 2022 року аліменти відповідачем вже не сплачувались. Також судом встановлено, що з 22 січня 2023 року донька сторін проживає разом з батьком, що сторонами не заперечується. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу статтей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Судом встановлено, що неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] з 22 січня 2023 року проживає з батьком, позивачем по справі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями актів обстеження місця проживання, довідками та визнається відповідачкою. Таким чином з січня 2023 року змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідачки аліментів на утримання доньки, які стягуються на підставі рішення суду ( судового наказу) починаючи з 22 січня 2023 року . Оскільки сторонами не надано доказів того, чи за цей період сплачувались аліменти позивачем на користь відповідачки на утримання доньки чи ні, але судовий наказ перебував на виконанні і за ним повинні були проводитись виконавчі дії. В свою чергу судом встановлено, що 03.07.2023 року відповідно до постанови державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м. Одеса) ВП № 65826135, судовий наказ № 183/4484/20, виданий 11.09.2020 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення із [PERSON] , на користь [PERSON] , аліментів на утримання [PERSON] ,, [INFO] в розмірі частини від заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 18.08.2020 року і до повноліття дитини, повернений стягувану за її заявою, що підтверджується копією заяви відповідачки та копією постанови державного виконавця. Таким чином з даного часу відсутній предмет спору за даною позовною заявою, оскільки примусове стягнення аліментів з позивача припинене в зв`язку з добровільним відкликанням позивачем виконавчого листа, тобто врегулювання спору в добровільному порядку. Тому підстави для задоволення позовних вимог про припинення стягнення аліментів з позивача в подальшому відпали. І позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку. що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Доводи представника позивача, що виконавчий документ залишається у позивача і вона наділена правом в будь-який час знову може пред`явити його до виконання, суд вважає безпідставними. Оскільки позивач сам зазначає, що місце проживання дитини не визначене, тому донька в будь-який час може змінити своє місце проживання і проживати з матір`ю, або можуть змінитись обставини матеріального утримання позивачем дитини незважаючи на проживання дитини з ним, тому у відповідачки виникнуть підстави для подання виконавчого документу до виконання. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що судом ухвалюється рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового забору в сумі 536 грн.. 80 коп. в іншій частині понесені судові витрати по сплаті с удового збору покладаються на позивача.

Outcome: partial