Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що 16.11.2007 року за іпотечним договором вона як майновий поручитель позичальника [PERSON] передала в іпотеку ВАТ "Банк"Демарк" належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору №1137. Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук (Артеменко) Н.Г.. У зв`язку із укладенням іпотечного договору нотаріусом накладено заборону відчуження, яка була зареєстрована в реєстрі заборон за №1426/47, та внесені відомості до Державного реєстру іпотек. Протягом 2007-2009 років кредит був погашений позичальником [PERSON] .. У лютому 2023 р. позивач мала намір продати належну їй квартиру, звернулася до нотаріуса у м.Коростень, але з`ясувалось, що продаж квартири неможливий, оскільки, незважаючи на погашення кредиту та припинення зобов`язань по кредитному договору №1137 від 16.11.2007 р, як наслідок припинення іпотеки, що забезпечувала виконання зобов`язань по кредитному договору, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно залишилися наявними записи про обтяження належної позивачу двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 42,8 кв.м, які накладалися нотаріусом у зв`язку із укладенням іпотечного договору від 16.11.2007 р. реєстр №1425, а саме: відповідно до відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявна заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 6048872, зареєстровано 16.11.2007 р. приватним нотаріусом Артеменко (Пінчук) Н.Г. на підставі іпотечного договору №1425 від 16.11.2007 р., заборона №1426/47. Відповідно до відомостей з Державного реєстру іпотек зареєстровано обтяження-іпотека, реєстраційний номер обтяження 6058789, зареєстровано 19.11.2007 р. приватним нотаріусом Артеменко(Пінчук) Н.Г. на підставі іпотечного договору №1425від 16.11.2007 р.. У даному випадку іпотека за іпотечним договором від 16.11.2007 р., припинилася у зв`язку із припиненням основного зобов`язання кредитного договору №1137 від 16.11.2007 р., укладеного між [PERSON] та ВАТ "Банк"Демарк" у зв`язку із ліквідацією юридичної особи-кредитора, що не передбачала правонаступництва. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 30.01.2015 №66 "Про відкликанная банківської ліцензії на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк"Демарк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 30.01.2015 №18 "Про початок процедури ліквідації Банк"Демарк" та призначення уповноваженої особи "Фонду на ліквідацію банку, згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк"Демарк". Згідно даних з сайту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23.01.2020 р. внесено запис до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №10641110033001921 про державну реєстрацію припинення ПАТ"Банк"Демарк" як юридичної особи, а отже, ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим. У зв`язку з відсутністю на даний час вільного доступу до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій у позивача немає можливості отримати відповідну інформаційну довідку із ЄДР. Листом №60-3161/23 від 24.03.2023 р. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив, що за даними ЄОІС в ПАТ "Банк"Демарк" у контрагента [PERSON] станом на дату запровадження тимчасової адміністрації у банку інформація про кредити та рахунки відсутня. Також Фонд проінформував про те, що документи ПАТ "Банк"Демарк" були передані на архівне зберігання до Національного банку України. Листом №20-0006/23628 від 06.04.2023 р. Національний банк повідомив, що кредитна справа на ім`я [PERSON] в описах архівних справ банку не зазначена та на архівне зберігання до Національного банку України ліквідатором банку не передавалися. Також НБУ у своєму листі зазначив, що він не є правонаступником Банку"Демарк", а лише здійснює зберігання документів ліквідованих банків. Одержавши від Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підтвердження про відсутність правонаступника ПАТ "Банк"Демарк" після його припинення як юридичної особи, позивач звернулася до нотаріуса. Листом від 22.04.2023 року за № 38/01-16 нотаріус Артеменко (Пінчук) Н.Г. повідомила, що вона вправі зняти заборону відчуження майна на підставі заяви виключно іпотекодержателя. Однак, подання заяви або повідомлення від іпотекодержателя є неможливим, у зв`язку із його ліквідацією. Іпотека за договором припинилася на підставі ст.595, 609 ЦК України у зв`язку із ліквідацією кредитора, що не передбачала правонаступництва. Існування записів про іпотеку та заборону відчуження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та в Державному реєстрі іпотек обмежує права позивача на розпорядження належним йому нерухомим майном. Просила визнати іпотеку такою, що припинена, зняти заборону відчуження нерухомого майна, та виключити запис із Державного реєстру іпотек про обтяження нерухомого майна. Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Артеменко (Пінчук) Н.Г. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі у зв`язку з відсутністю предмета спору у позовних вимогах позивача щодо зняття заборони відчуження нерухомого майна, оскільки у позовних вимогах позивача щодо визнання іпотеки такою, що припинена та виключення відповідного запису із Державного реєстру іпотек позов заявлений до неналежного відповідача. Позивач чи її представник особисто за вчиненням нотаріальної дії зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна не звертались, на її письмове зверення було роз`яснено порядок звернення, проведення відповідної оплати. Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії на звернення позивача не виносилось. Вважає, що між нею та позивачем не існує спору про право, оскільки право позивача нотаріусом не порушувалось. Також зазначає, що позивачеві не було роз`яснено, що заборона відчуження майна може бути знята на підставі виключно заяви іпотекодержателя, такі твердження в листі-роз`яснені відсутні, натомість було роз`яснено, що виключення запису про обтяження (іпотеку) не відноситься до нотаріальних дій і може бути здійснено будь-яким державним реєстратором незалежно від місцезнаходження майна. Підтвердження факту того, що відповідачем не визнається факт припинення іпотеки, що призводить до порушення права позивача, відсутні. Належним відповідачем має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Нотаріус є публічною особою, якій надано повноваження щодо посвідчення прав і фіктів, які мають юридичне значення, вчинення нотаріальних дій, нотаріус не є учасником цивільних правовідносин, тому не може порушувати цивільних прав, які є змістом цих правовідносин. Належним відповідачем у справі має бути особа, щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права, або її правонаступник. Відповідно до Закону України "Про іпотеку", з заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки після погашення боргу за основним зобов`язанням мав звернутись іпотекодержатель, однак ні ПАТ "Банк "Демарк"" , ні Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не звертались до нотаріуса про державну реєстрацію припинення іпотеки. Вважає, що саме вказані особи не виконали своїх зобов`язань щодо звернення з заявою про припинення іпотеки, тому права позивача порушено вказаним Фондом, який в період своїх повноважень не виконав своїх зобов`язань щодо зверення до реєстратора/нотаріуса з заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки. Позивачем відповідь на відзив не подано. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 16.11.2007 року між [PERSON] (позичальником) та ВАТ "Банк"Демарк" було укладено кредитний договір №1137 від 16.11.2007 р., відповідно до якого позикодавець, при виконанні позичальником певних його умов, надає позичальнику кредит у розмірі 23000 (двадцять три тисячі доларів США 00 центів), з кінцевим строком повернення 15.11.2017 р., зі сплатою 13% (тринадцять відсотків) річних за користування кредитом згідно умов кредитного договору. З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №1137 від 16.11.2007 року між позивачем [PERSON] та ВАТ "Банк"Демарк" укладений іпотечний договір №1425, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Пінчук (Артеменко) Н.Г., реєстраційний номер 1425. Згідно п.1.3 Іпотечного договору, предметом іпотеки є двокімнатна квартира загальною площею 42,8 кв.м, з якої житлової площі 29,1 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS] , виданого Коростенською міською радою Житомирської області 17.01.2003 року, зареєстрованого в Коростенському МБТІ 17.01.2003 року за №5888 в реєстровій книзі №4, зареєстрованого в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за р.№ 20904955. Позивач зазначає, що протягом 2007 -2009 років кредит був погашений позичальником [PERSON] , однак не зважаючи на припинення кредитного та іпотечного договорів, записи щодо перебування належного позивачу майна в іпотеці та заборона відчуження такого майна залишаються дійсні. Про даний факт вона дізналася, коли намагалася здійснити продаж квартири, було з`ясовано про наявність у Державному реєстрі іпотек запису №6058789 від 19.11.2007 про іпотеку, та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису щодо обтяження - заборона на нерухоме майно №6048872 від 16.11.2007 р.. Листом від 22.04.2023 року за № 38/01-16 нотаріус Артеменко (Пінчук) Н.Г. повідомила, що вона вправі зняти заборону відчуження майна на підставі заяви виключно іпотекодержателя. Згідно відповіді на адвокатський запит №60-3161/23 від 24.03.2023 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив, що за даними ЄОІС в ПАТ"Банк"Демарк" у контрагента [PERSON] станом на дату запровадження тимчасової адміністрації у банку (29.09.2014) інформація про кредити та рахунки відсутня. Також Фонд проінформував про те, що документи ПАТ "Банк"Демарк" були передані на архівне зберігання до Національного банку України. Відповідно до листа Національного банку України N 20-0006/23628 від 06.04.2023 р. наданому на звернення представника позивача, зазначено, що кредитна справа на ім`я [PERSON] в описах архівних справ банку не зазначена та на архівне зберігання до Національного банку України ліквідатором банку не передавалися. Також НБУ у своєму листі зазначив. що він не є правонаступником Банку"Демарк", а лише здійснює зберігання документів ліквідованих банків. Згідно абз.3 ст.1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Аналогічні положення містяться в ст. ст. 572 - 575 ЦК України. Згідно ч.1, 5 ст.3 Закону України "Про іпотеку", іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до абз 2 ч.1 ст.17 Закону України "Про іпотеку", іпотека припиняється, зокрема, у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про іпотеку", відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Аналогічними є положення ст.593 ЦК України (право застави припиняється, зокрема, у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою, у разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані). Закон України "Про іпотеку" є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України "Про іпотеку" містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України "Про іпотеку", до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених Законом України "Про іпотеку" (висновок Верховного Суду в постанові від 11 листопада 2019 року у справі N 756/15538/15). Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За встановлених обставин позов про визнання правочину дійсним, є безпідставний та задоволенню не підлягає. Відповідно ч.2 ст.48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст.51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як вбачається зі змісту ст.51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст.51 ЦПК України та з урахуванням ч.5 ст.12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п.1 ч. 1 ст.189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Отже, законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Положеннями ч.1,2 ст.1 Закону «Про нотаріат» визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Зазначений позивачем відповідач заявив про те, що він є неналежним відповідачем, оскільки учасником правовідносин, з приводу яких виник спір, не являється, права позивача не порушував, у вчинені дій за зверненням позивача не відмовляв. Позивач в свою чергу правом на заміну відповідача чи залучення співвідповідача не скористався. Враховуючи, що предметом даного позову є спір про право, осільки позивач просить визнати іпотеку такою, що припинилася, стороною укладення якої відповідач не є, то суд дійшов висновку про те, що зазначений позивачем відповідач не може бути відповідачем у цій категорії справ, отже є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Вимоги щодо зобов`язання зняти заборону відчуження нерухомого майна та виключення запису про обтяження нерухомого майна є похідними від основної вимоги, тому також задоволенню не підлягають, що не перешкоджає позивачеві звернутись з даними вимогами до належного відповдіача. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed