Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила наступне. Позивачка, [PERSON] , [INFO] , перебувала у шлюбі із [PERSON] , [INFO] , до моменту смерті останнього [INFO] . Маючи намір оформити свої спадкові права на спадщину після померлого чоловіка, що складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , позивачка звернулася до органів нотаріату через свого представника. 12.06.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рижковим Олександром Олександровичем винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій за номером 74/02-31. Як вбачається із тексту постанови, причиною відмови у вчиненні нотаріальної дії стала невідповідність документів, наданих у якості посвідчуючих право власності на спадкове майно, вимогам чинного законодавства України. 08.10.1998 року [PERSON] як покупець уклав договір купівлі-продажу житлового будинку, який був зареєстрований на Горлівській Універсальній товарній біржі «Лівіалія» за № 100/98 та того ж дня у Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська - у реєстрову книгу № 21 за реєстровим номером 4197. Продавцем майна виступив [PERSON] (залучається до справи у якості відповідача).Текст договору купівлі-продажу містить посилання на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно із якою договір не потребує нотаріального посвідчення, проте має бути зареєстрованим як на біржі, так і у відповідному бюро технічної інвентаризації. Маючи абсолютне переконання у законності укладеного правочину, сторони здійснили усі дії, спрямовані на його фактичне виконання: покупець передав продавцю гроші в обумовленому розмірі як оплату придбаного майна; продавець звільнив будинок, передав ключі від нього покупцеві. З моменту придбання [PERSON] використовував спірне майно для свого проживання та проживання своєї родини. Про невідповідність договору купівлі-продажу будинку вимогам законодавства України він не знав. На думку сторони позивача, наявні усі законні підстави для визнання договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 08.10.1998 року, дійсним. Крім того, внаслідок невизнання дійсним спірного договору порушуються спадкові права позивачки: як особа, що у встановлені строки і у порядку, передбаченому законодавством, звернулася до нотаріуса для прийняття спадщини, при цьому входить до кола спадкоємців першої черги, [PERSON] має право на отримання у власність спадкового майна свого чоловіка. На підставі викладеного, позивачка просила визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений на Горлівській Універсальній товарній біржі «Лівіалія» 08 жовтня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності у порядку спадкування після її померлого чоловіка, [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Провадження у справі відкрито 17.07.2023 та призначено підготовче судове засідання. Позивачка в підготовче засідання не з`явилася, представник позивача надала заяву з проханням розглянути справу без їх участі, на задоволенні позову наполягає, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував щодо задоволення позовних вимог, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , перебувала у шлюбі із [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції Донецької області від 03.12.2005, актовий запис №250. 11 грудня 2022 року [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 22 грудня 2022 року, актовий запис №2526. Після смерті [PERSON] , [INFO] , лишилася спадщина, що складається з житлового будинку [ADDRESS] , який належав йому на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.10.1998, укладеного з [PERSON] , який був зареєстрований на Горлівській Універсальній товарній біржі «Лівіалія» за № 100/98, що підтверджується копією даного договору, копією реєстраційного посвідчення Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська, записаного у реєстрову книгу № 21 за реєстровим номером 4197, копією технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду, а також копією домової книги. 12.06.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рижковим Олександром Олександровичем винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій за номером 74/02-31, причиною чому стала невідповідність документів, наданих у якості посвідчуючих право власності на спадкове майно, вимогам чинного законодавства України. Договір купівлі-продажу житлового будинку від 08.10.1998, укладений між [PERSON] та [PERSON] , був зареєстрований на Горлівській Універсальній товарній біржі «Лівіалія» за № 100/98. Даний договір було зареєстровано на товарній біржі відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», при його укладенні було узгоджено всі суттєві умови, що необхідні для укладання договору купівлі-продажу майна, зокрема, щодо ціни, характеристик майна, передачі майна у власність, та відбулося повне його виконання з боку сторін. На підставі зазначеного договору купівлі - продажу квартири (біржового контракту) № 100/98 [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Торецьк) Донецької області. Отже, наявні у справі докази підтверджують право власності спадкодавця по справі на належний йому жилий будинок. Згідно ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ч. 1 ст. 128 ЦК України 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 153 ЦК України 1963 року договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Відповідно до ст. 227 ЦК України 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 ЦК України 1963 року). Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України 1963 року, яка діяла на момент укладання договору, якщо відбулося повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати таку угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Згідно із ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Встановивши, що договір купівлі-продажу жилого будинку було зареєстровано та виконано сторонами, єдиною спадкоємицею майна померлого власника жилого будинку є позивачка [PERSON] , якій нотаріусом було відмовлено у вчинені нотаріальної дії, суд приходить до висновку, що у даній справі спадкові права останньої підлягають судовому захисту, оскільки вона позбавлена права захистити відповідні права у позасудовому порядку. Крім того, суд визнає вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на домобудівлю, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після [PERSON] , померлого [INFO] , обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Після смерті після [PERSON] єдиною спадкоємицею першої черги є дружина спадкодавця [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи. Інформації про наявність інших спадкоємців після померлого [INFO] [PERSON] , суду не надано. Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рижковим О.О. було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.06.2023, з якої вбачається, що сторони договору купівлі-продажу домобудівлі №100/98 від 08.10.1998 при його укладанні порушили порядок оформлення угоди щодо купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, в зв`язку з чим нотаріусом даний договір не визнається правовстановлюючим документом, так як Інструкцією про проведення нотаріальних дій в переліку правовстановлюючих документів не передбачені угоди, затверджені на товарній біржі. Відповідно до ст.1222,1223ЦКУкраїни спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1261ЦКУкраїни у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч.3, ч.4 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою ст. 1273 ЦК України. [PERSON] відповідно до ст.1268 ЦК України є спадкоємцем за законом після померлого [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини проживала разом зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з копії паспорта позивачки, яка наявна в матеріалах справи. За наведених обставин, у інший спосіб, крім як за рішенням суду, [PERSON] , яка є спадкоємицею за законом, після смерті [PERSON] не може реалізувати своє право на прийняття спадщини та визнання за нею права власності, в порядку спадкування, на вищезазначену домобудівлю. Відповідності до ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. З огляду на вказане, суд прийшов до висновку, що визнання права власності в порядку спадкування не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. При цьому, суд не знаходить правових підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу, так як вказаний договір є чинним, ніким не оспорюваний, а тому повторного визнання не потребує. За таких підстав позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Outcome: partial