Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-24 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТПРОМІНВЕСТ» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову посилається на те, що 11 грудня 2022 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «Є ГРОШІ КОМ» та відповідачем у порядку Закону України\~«Про електронну\~комерцію» було укладено договір позики «Миттєвий» №3706008585-2543266 за яким відповідач отримав грошові кошти (споживчий кредит). 24.02.2023 р. відбулась заміна сторони-кредитора у договорі із ТОВ«ФК «ЄГРОШІ КОМ» на ТОВ«КРЕДИТПРОМІНВЕСТ» у порядку укладання договору про надання фінансових послуг з факторингу. За умовами договору позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 10 700 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику, сплатити проценти та комісії за користування позикою визначені договором, шляхом перерахування на банківську карту позичальника [NUMBER] . Грошові кошти одразу після укладення договору були зараховані на банківську картку відповідача. Строк кредитування (строк позики) за договором складає 30 календарних днів, позика мала бути повернута у термін до 09 січня 2023 року включно. Протягом строку дії договору позики розмір відсотків за користування коштами складає 1,90 % від суми позики щоденно, що за календарний рік становить 693,5 % річних, одноразова комісія за видачу позики 2,50% але не менше 100,00 грн. від суми позики, комісія за використання позики складає 0,2 % від суми позики та нараховується щоденно за супроводження стану заборгованості позичальника та надання йому цілодобової підтримки з приводу умов договору, комісія за реєстрацію позичальника складає 32,00 грн. Вказані комісії визначені як плата за обслуговування споживчого кредиту, яка нараховується за фактичний період користування споживчим кредитом до дня повного виконання своїх зобов`язань відповідачем та не обмежена періодом кредитування. Позивач вказує, що [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, яка на день її формування становить 33394 грн. 70 коп. та складається з: 10700,00 грн. заборгованості у вигляді тіла позики; 20533,30 грн. заборгованості у вигляді процентів; 2161 грн. 40 коп. заборгованості у вигляді комісій. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що від сплати даної заборгованості відповідач ухиляється, позивач просить стягнути з [PERSON] вищевказану суму заборгованості та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але до його початку надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просили задовольнити. Відповідач, яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, відзив суду не надала. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки справа у відповідність до ст.\~19\~ЦПК України є малозначною. Розгляд справи здійснено в порядку заочного розгляду, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13\~ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Крім того, згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 11 грудня 2022 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «Є ГРОШІ КОМ» та відповідачем у порядку Закону України\~«Про електронну\~комерцію» було укладено договір позики «Миттєвий» №3706008585-2543266 у вигляді електронного правочину. 24.02.2023 року відбулась заміна сторони-кредитора у договорі з ТОВ «ФК «Є ГРОШІ КОМ» на ТОВ «КРЕДИТПРОМІНВЕСТ» у порядку укладання договору про надання фінансових послуг з факторингу. За умовами договору позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 10 700 грн., які одразу після укладення договору були зараховані на банківську картку відповідача. Строк кредитування (строк позики) за договором складає 30 календарних днів, позика мала бути повернута у термін до 09 січня 2023 року включно. Протягом строку дії договору позики розмір відсотків за користування коштами склав 1,90 % від суми позики щоденно, що за календарний рік становить 693,5 % річних. Відповідно до п. 2.4, 2.4.1, 2.4.2 договору за користування позикою також передбачено: одноразову комісію за видачу позики у розмірі 2,5 % від суми позики, але не менше 100,00 грн. та комісію за використання позики , яка складає 0,2% від суми позики та нараховується щоденно за супроводження стану заборгованості та надання позичальнику цілодобової підтримки з приводу виконання умов договору. При цьому, за умовами договору комісії визначені як плата за обслуговування споживчого кредиту, яка нараховується за фактичний період користування споживчим кредитом до дня повного виконання своїх зобов`язань позичальником за цим договором та не обмежена періодом кредитування. Згідно п.2.5 договору вартість вказаних у п. 2.4 договору комісії є фіксованою та протягом дії цього договору зміні не підлягає. Комісії підлягають сплаті у строки, визначені графіком платежів. Крім того, умовами договору передбачено (п.5.3, 5.3.2, 5.3.3), що у разі прострочення виконання договору, позичальник зобов`язаний сплатити 4,00 % від суми позики за кожен день прострочення з першого дня прострочення (пеня), у разі прострочення сплати заборгованості більш ніж на 30 календарних днів, пеня збільшується на 2 %. У разі прострочення сплати заборгованості за цим договором більш ніж на 61 день додатково підлягає стягненню штраф у розмірі 50% суми позики. Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із ч.1 ст.641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.1, 2ст.1046\~ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина 5 ст.11Закону\~України«Про електронну\~комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Статтею 12 Закону України\~«Про електроннукомерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Судом встановлено, що відповідачем була прийнята пропозиція (оферта) укласти електронний договір позики, розміщений на веб-сайті ТОВ «ФК Є Гроші Ком», шляхом реєстрації та заповнення заявки з накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, надісланим кредитором у смс-повідомленні засобом зв`язку. Такі дії сторін свідчать про укладення договору позики з дотриманням встановленої Законом України«Про\~електронну комерцію» форми правочину. Приписами ч.1 ст.1049ЦК\~України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.526, 629 ЦК України,зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1ст.530 ЦК України,якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно дост.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611\~ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що належними та допустимими доказами у справі підтверджується факт укладання відповідачем договору позики, та внаслідок неналежного виконання умов договору у нього виникла заборгованість за тілом кредитом, відсотками та комісією. Разом із тим, суд не погоджується з наданим суду розрахунком заборгованості. Так, за умовами договору сторони визначили, що позика в сумі 10 700,00 грн. надається строком до 09 січня 2023 року включно (п.2.1, 2.2 Договору). Однак, судом встановлено, що позивачем проведено розрахунок заборгованості за договором позики «Миттєвий» №3706008585-2543266 від 11 грудня 2022 року поза межами цього строку - до 21.03.2023 року. При цьому загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем склала 33394 грн. 70 коп. та складається з: 10700,00 грн. заборгованості у вигляді тіла позики; 20533,30 грн. заборгованості у вигляді процентів; 2161 грн. 40 коп. заборгованості у вигляді комісій. 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені ч.2ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики на підставі ст.536\~ЦК України необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі, якщо період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18). У постанові від 04.02.2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Враховуючи вищевикладене, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку дії договору чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах прав та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства та пункти договору після 09.01.2023 року право позикодавця на нарахування заборгованості за позикою припинилося та після цієї дати нарахована безпідставно. Права та інтереси позивача можуть бути захищені ч.2 ст.625 ЦК України. Отже, з огляду на зазначене, суд вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача за договором позики «Миттєвий» №3706008585-2543266 від 11 грудня 2022 року заборгованості за наданою позикою (тіло кредиту, відсотки та комісія) в загальному розмірі 17441 грн. 00 коп., яка складається з: 10700,00 грн. заборгованості у вигляді тіла позики; 6099,00 грн. заборгованості у вигляді процентів; 642 грн. 00 коп. заборгованості у вигляді комісій станом на 09.01.2023 року ( в межах строку договору). Відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 2481,00 гривень. Такого висновку суд дійшов з тих підстав, що згідно п.п.1) п.1 ч.2 ст.\~4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» за подання юридичною особою позовної заяви майнового характеру встановлено ставку судового збору 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час ухвалення рішення становить 2481,00 гривень. Тобто враховуючи заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача, судовий збір в розмірі 2481,00 грн. є мінімальним..

Outcome: partial