Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: визнати за нею право приватної власності на двокімнатну квартиру загальною площею 43,40 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка послалася на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 06.07.1991. У шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 10.02.2003 по справі № 2/352/2003 шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало чинності 11.03.2003. Ініціатором розірвання шлюбу та, відповідно, позивачем був [PERSON] . У 2021 році [PERSON] до Костянтинівського міськрайонного суду подано позовну заяву про визначення 1/2 частки в спільній сумісній власності квартири. [PERSON] помер [INFO] в м. Костянтинівка Краматорського району Донецької області, про що складено відповідний актовий запис №426 від 24 березня 2022 року. [PERSON] за життя було складено заповіт відповідно до якого усе майно він заповідав дружині - [PERSON] , яка прийняла спадщину, та на теперішній час є позивачкою у справі 233/1899/21 про визначення 1/2 частки в спільній сумісній власності квартири. На теперішній час право її особистої приватної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] не визнається [PERSON] , як спадкоємицею померлого [PERSON] , що є підставою для її звернення до суду із позовом про визнання особистою приватною власністю вищезгаданої квартири. Як вказувалося вище, вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 06.07.1991. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 10.02.2003 по справі № 2/352/2003 шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Рішення набрало чинності 11.03.2003. На підставі рішення суду, Костянтинівським міськім відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції мені було видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 10 листопада 2004 року, відповідно до якого в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 10 листопада 2004 року було внесено актовий запис №389. 11.04.2003 вона за власні кошти придбала квартиру [ADDRESS] за Договором купівлі-продажу. Право власності на квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку на неї. На момент придбання нею квартири, діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України. Згідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 39 КпШС України, розірвання шлюбу провадиться в судовому порядку, а у випадках, передбачених статтями 41 і 42 цього Кодексу, - органами реєстрації актів громадянського стану. За приписами статті 40 КпШС України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд повинен установити дійсні мотиви розлучення, з`ясувати фактичні взаємини подружжя і зобов`язаний вжити заходів до їх примирення. Шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що дальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими. Дійсно, згідно із ст. 44 КпШС України, який діяв на момент придбання нею квартири, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Але слід звернути увагу на постанову Пленуму Верховного суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України». Так у пункті 9 постанови Пленуму Верховного суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», Пленум зауважив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Тобто, аналізуючи пункт 9 постанови Пленуму Верховного суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», можна зробити декілька висновків: 1. Необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. 2. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Як вказувалося вище, рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 10.02.2003 по справі № 2-352-2003 шлюб між нею та [PERSON] розірвано. При розгляді справи про розірвання шлюбу, Костянтинівським міськрайонним судом встановлено, що Позивач по справі - [PERSON] просив шлюб між ним та [PERSON] розірвати оскільки шлюбно-сімейні відносини між ним та [PERSON] були припинені внаслідок скандалів. Вважав, що зберегти сім`ю неможливо та просив шлюб розірвати. Суд вказав також у мотивувальній частині рішення, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки сім`я розпалася остаточно, та поновлення її неможливо. Рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 10.02.2003 по справі № 2-352- 2003 набрало чинності 11.03.2003. Аналіз рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 10.02.2003 по справі № 2/352/2003 дозволяє прийти до висновку, що станом на дату винесення Костянтинівським міськрайонним судом рішення про розірвання шлюбу, спільне ведення господарства (що є основою для існування сім`ї) між [PERSON] та [PERSON] було припинено. А фактично шлюбно-сімейні відносини між ним та [PERSON] були припинені ще до подання позову про розірвання шлюбу до суду, оскільки саме припинення відносин стало причиною подання позову. Частиною 4 статті 82 Цивільного процесуального Кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто факт припинення шлюбно-сімейних відносин між [PERSON] та нею з 10 лютого 2003 року було встановлено рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 10.02.2003 по справі № 2/352/2003 року та доказуванню не підлягає. Що стосується коштів на придбання квартири, зауважила на такому. Після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин між нею та [PERSON] та враховуючи той факт, що вона не могла залишатися в квартирі, в якій вони мешкали, навіть не дивлячись на те, що квартира в якій ми мешкали належить в рівних частинах їй, [PERSON] та їх доньці, оскільки вона відчувала постійний психологічний тиск з боку колишнього чоловіка. Так як їх доньці на момент розлучення було 8 років, та вона постійна була свідком скандалів з боку колишнього чоловіка, піклуючись про її моральний стан, вона вимушена була разом з нею тимчасово переселитися до своєї рідної сестри [PERSON] . Також вона, з метою придбання житла, запозичила у своєї подруги [PERSON] певну суму грошей, яка була необхідна для купівлі обраної мною квартири (700 долларів, що становило на той момент за курсом 3000 грн.) строком на рік. 11.04.2003 вона на ці кошти придбала квартиру за Договором купівлі-продажу. Право власності на квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку. Після купівлі квартири вона разом із донькою переїхала до квартири [ADDRESS] . Заборгованість перед [PERSON] була погашена нею за рахунок власних коштів, які вона відкладала із заробітної плати. За рік вона погасила заборгованість, так як працювала в органах внутрішніх справ та мала постійний дохід. Щодо джерела і часу придбання зазначеного майна (квартири [ADDRESS] ) то ця квартира була придбана нею за кошти які були запозичені нею у [PERSON] , та ця квартира була придбана після остаточного припинення шлюбних відносин з [PERSON] . Звертає увагу, що з 1995 року [PERSON] ніде не працював, вона ж працювала з 1989 року по 2016 рік в органах внутрішніх справ на різних посадах та на теперішній час є пенсіонеркою системи органів МВС України. Протягом роботи, вона мала простійних дохід, внаслідок чого мала змогу своєчасно погасити заборгованість перед [PERSON] . У зв`язку із вищезазначеним, вважає, що факт придбання нею квартири [ADDRESS] після фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин за кошти які належали їй особисто є доведеним. На підставі викладеного просила визнати за нею право приватної власності на двокімнатну квартиру загальної площею 43,30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] відзив на позовну заяву не подала. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21.02.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю залишено без руху, позивачці надано строку на усунення недоліків (а.с.19-20). Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24.04.2023 відкрито провадження у цій справі, справу призначено до судового розгляду по суті, учасникам справи встановлені строки на подання заяв по суті (а.с.33-34). Ухвалою Костянтинівського міськрйонного суду Донецької області від 24.05.2023 розгляд цієї справи було відкладено у зв`язку із неявкою всіх учасників справи, сторонам роз`яснено їх право на участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза приміщенням суду, а також право на подання заяви про розгляд справи у їх відсутність (а.с.60-61). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 23.06.2023 витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за період з січня 1998 року по грудень 2004 року; з Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області інформацію про доходи стосовно [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за період з січня 1998 року по грудень 2004 року (а.с.88-90). Представник позивачки адвокат Варбан О. В. у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю з підстав, наведених у позовній заяві. Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила, її неявка не перешкоджає розгляду справи. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, у зв`язку з чим судом 23.06.2023 без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків. Судом установлено, що 06 липня 1991 року відділом ЗАЦС Костянтинівського міськвиконкому зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 394 (копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 06.07.1991). [INFO] народилася [PERSON] , батьком якої є [PERSON] , матір`ю [PERSON] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.03.1995 - а.с. 11 зворот). Рішенням Костянтинівського міського суду Донецької області від 10.02.2003 у цивільній справі № 2-352-2003 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб, зареєстрований 6.07.1991 у Костянтинівському РАЦС Донецької області, актовий запис №394, між [PERSON] , 1968 року народження, і [PERSON] , 1971 року народження, розірвано. Рішення набрало законної сили 11.03.2003 (а.с.29). 10 листопада 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівка Костянтинівського міськрайонного управління юстиції зроблений відповідний актовий запис за № 291 у Книзі реєстрації розірвань шлюбів, як це убачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу (копія свідоцтва серії [NUMBER] - на а.с.12 зворот). З цього ж Свідоцтва убачається також, що після реєстрації розірвання шлюбу дружині після реєстрації розірвання шлюбу присвоєне прізвище « [PERSON] ». 11 квітня 2003 року [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , що підтверджено нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, зареєстровано у реєстрі № 3-601 (копія - на а.с.26 зворот - 27). Право приватної власності [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 11.04.2003 № 3-601 зареєстровано у Костянтинівському міському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 596074 16.06.2003, номер запису: 172, в книзі: 154, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 782629 від 16.06.2003 (а.с.10 зворот). 28.04.2021 [PERSON] звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про визначення частки у спільній сумісній власності квартири, в якому просив: виділити йому у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] у розмірі 1/2 частку (зазначена обставина встановлена під час дослідження у судовому засіданні цивільної справи № 233/1899/21 Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області). [INFO] [PERSON] помер у м. Костянтинівка Донецької області у віці 53 роки, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.03.2022 (а.с.13). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області № 233/1889/21 від 23.11.2022 залучено до участі в розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення частки у спільній сумісній власності квартири [PERSON] , як правонаступника позивача [PERSON] (зазначена обставина встановлена під час дослідження у судовому засіданні цивільної справи № 233/1899/21 Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області № 233/1899/21 від 11.05.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визначення частки у спільній сумісній власності квартири залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивачки [PERSON] у судове засідання на підставі п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України. Ухвала набрала законної сили 30.05.2023 (зазначена обставина встановлена під час дослідження у судовому засіданні цивільної справи № 233/1899/21 Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області). Суд зазначає, що застосування судом інституту залишення позову без розгляду не є вирішенням спору між сторонами та згідно із ч.2 ст. 257 ЦПК України не позбавляє особу, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, звернутися до суду повторно. Отже, зазначене свідчить, що на теперішній час існує не вирішений спір між [PERSON] та [PERSON] щодо належності квартири [ADDRESS] до спільного сумісного майна колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , звертаючися до суду з цим позовом, просить визнати за нею право приватної власності на двокімнатну квартиру загальною площею 43,40 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо належності спірної квартири до особистої власності позивачки [PERSON] та правомірності заявлених нею позовних вимог, суд виходить з такого: Судове рішення про розірвання шлюбу між сторонами ухвалене судом на підставі Кодексу про шлюб та сім`ю України (втратив чинність 01.01.2004), положеннями якого регулюються спірні правовідносини сторін, в тому числі щодо поділу спільно набутого під час шлюбу майна. Зокрема, нормами КпШС України було передбачено: - За життя подружжя шлюб може бути розірваний шляхом розлучення за заявою одного з подружжя або обох (ст.38 КпШС); - Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану (ст.44 ЗпШС); - Майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном (ч.1 ст.22 ЗпШС). Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (ч.2 ст.22 ЗпШС); - Майном, нажитим під час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою (ч.1 ст.23 КпШС). При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч.2 ст.23 КпШС); - В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними… (ч.1 ст.28 КпШС). Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (ч.2 ст.28 КпШС); - Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ч.1 ст.29 КпШС). Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу (ч.2 ст.29 КпШС). Згідно із п. 9 постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. З дослідженої судом копії рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 10.02.2003 у справі № 2/352/2003 убачається, що ініціатором розірвання шлюбу був [PERSON] , який на час звернення до суду стверджував про припинення шлюбних відносин з [PERSON] . Остання у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу визнала та погодилася на розірвання шлюбу -а.с.29. Зазначене дозволяє дійти висновку, що станом на 10.02.2003 (ухвалення Костянтинівським міськрайонний судом Донецької області рішення в справі № 2/352/2003) ведення спільного господарства (що є основою для існування сім`ї) між [PERSON] та [PERSON] було припинено. Свідок [PERSON] , рідна сестра позивачки, у судовому засіданні пояснила, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Сімейне життя позивачки та [PERSON] не склалося внаслідок постійних скандалів та ревнощів, що призвело до розірвання шлюбу. Після винесення судом рішення про розірвання шлюбу колишнє подружжя ще деякій час мешкало в одній квартирі, проте спільне господарство не вело. [PERSON] виганяв [PERSON] з квартири, а тому навесні 2003 року [PERSON] з дитиною перейшла мешкати до неї (свідка). Після того, у [PERSON] виникла необхідність у придбанні власного житла. Спірну квартиру [PERSON] придбала за 700 доларів США, які запозичила, та які в подальшому самостійно повернула. Після придбання спірної квартири, [PERSON] ще деякий час робила ремонт у ній, та навесні 2004 року [PERSON] з дитиною вселилася до спірної квартири. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що працювала з [PERSON] у міському відділі міліції. [PERSON] розповідала їй про розірвання шлюбу з [PERSON] та просила допомогти їй грошами для придбання власного житла. Вона (свідок) позичила [PERSON] 3000,00 грн на придбання житла. В подальшому, [PERSON] гроші їй повернула. Ремонт спірної квартири [PERSON] робила самостійно. Колишнього чоловіка [PERSON] - [PERSON] у квартирі позивачки вона (свідок) жодного разу не бачила. З індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за період з січня 1998 року по грудень 2004 року (а.с.103), відомостей з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків про джерела та суми доходів [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за період з січня 1998 року по грудень 2004 року (а.с.135) вбачається, що у зазначений період часу [PERSON] доходів не мав, окрім 2000 року (4 місяці 15 днів) та 2001 рік (1 місяць) коли [PERSON] отримував виплати з Костянтинівського міського центру зайнятості. Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірний об`єкт нерухомості, а саме квартира [ADDRESS] була придбана позивачкою [PERSON] після фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON] та за особисті кошти позивачки [PERSON] , а отже не належить до об`єктів спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин, позов належить задовольнити в повному обсязі, визнавши за [PERSON] право приватної власності на двокімнатну квартиру загальною площею 43,40 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Згідно із ст. 141 ЦПК України, суд присуджує стягнути з відповідачки на користь позивачки понесені нею та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved