Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.03.2023 розірвано. У даному шлюбі у них народилось двоє дітей, зокрема син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . За час сумісного проживання в шлюбі ними 20.10.2014 придбано квартиру [ADDRESS] Разом з тим, на даний час згоди про добровільний поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя між ними не досягнуто. На підставі вищевикладеного, позивач просить у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача судові витрати, що складаються із судового збору, 10\~000,00 грн витрат на правову допомогу та 1000,00 грн за проведення оцінки майна. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.05.2023 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Черничинець С.П. в судове засідання не з`явились, однак адвокат Черничинець С.П. подала суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день та час слухання справи неодноразово повідомлявся у встановленому законом порядку, зокрема шляхом надіслання на поштову адресу за його місцем реєстрації та на електронну пошту повістки про виклик до суду та опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, безпосередньо в телефонному режимі, що підтверджується довідкою телефонограмою складеною секретарем судового засідання. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не подавав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подавав, тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне: Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 05.07.2007 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, про що складено актовий запис №837. У шлюбі в сторін народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 24.12.2008 та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 22.06.2016. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30.03.2023 у справі № 607/1516/23, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 05.07.2007 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис №837. Згідно договору купівлі продажу нерухомого майна посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. 20.10.2014 та зареєстрованого в реєстрі за № 3639, Продавець Приватне акціонерне товариство «Компанія з управління активами «НАЦІОНАЛЬНИЙ РЕЗЕРВ» продав, а Покупець [PERSON] купив у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м. Зі змістом п. 1.7 Договору на придбання нерухомого майна, що є предметом цього договору, отримана згода дружини Покупця [PERSON] , посвідчена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С.20.10.2014 по реєстру за №3638. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 28308773 від 20.10.2014, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна серія та номер 3639 виданим 20.10.2014 приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. Номер запису про право власності: 7387739, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 477230161101. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №340369120 від 25.07.2023, квартира [ADDRESS] , загальною площею 63,9 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., належить на праві приватної власності [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання № 29/28-03 від 03.01.2017 та № 16068/28-03 від 20.02.2018 виданими Відділом реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради та Будинковою книгою для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. [ADDRESS] . Відповідно до ст.\~655\~ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як передбачено ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст.\~61\~СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст.\~63\~СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст.\~65\~СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. На підстав ч. 1 та 2 ст.\~69\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.\~325\~ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.\~76-81\~ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] , була придбана сторонами у шлюбі, проте останні не дійшли згоди з приводу добровільного поділу майна подружжя. При вирішенні спору, суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності, виходячи із засад рівності часток подружжя та у спільно нажитому майні, відповідно до положень ст. 70 СК України. Так, виходячи з характеру спірних правовідносин сторін, фактичних обставин справи, судом встановлено, що спірну квартиру придбано за час шлюбу сторін, в інтересах сім`ї, згідно договору купівлі-продажу укладеного відповідачем. Незалежно від того, на кого з подружжя оформлено нерухоме майно, придбана ними квартира згідно ст.\~60\~СК України належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від доходів кожного з них та суми вкладених у придбане майно коштів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення, шляхом визнаня за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат, які понесла позивач у зв`язку з розглядом цієї справи, суд зазначає таке. Так, у позовній заяві позивач [PERSON] зазначила, що орієнтована сума судових витрат складається з суми судового збору в розмірі 10\~513,50\~грн,\~витрат на\~правову допомогу\~у розмірі\~10\~000,00\~грн та\~1000,00\~витрат на\~проведення оцінки\~майна.У прохальній частині позовної заяви позивач просила стягнути з відповідача на її користь усі судові витрати. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Разом з тим до виходу суду до нарадчої кімнати позивач [PERSON] та її представник адвокат Черничинець С.П. не подали до суду докази на підтвердження розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. Так само позивач та її представник не подали заяву про намір подати такі докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому посилання у позовній заяві про стягнення на користь позивача усіх судових витрат не спростовує обов`язку позивача чи її представника зробити відповідну заяву про подання доказів на підтвердження понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, оскільки саме ст. 141 ЦПК України і встановлює такий обов`язок сторони. Верховний Суд у постанові від 26.07.2023 у справі № 160/16902/20 вказав, що зазначення ж у прохальній частині позову узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами вирішення спору не може розцінюватись як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини, без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення та розмір. З урахуванням викладених обставин суд доходить висновку, що заяву позивача [PERSON] про розподіл понесених позивачем судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10000 грн та 1000 грн за проведення оцінки слід залишити без розгляду. Разом з тим, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі 10\~513,50 грн сплачений позивачем за подання позовної заяви до суду.

Outcome: approved