Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , через представника адвоката Яцюка М.В., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.09.2015 Черкаським районним судом Черкаської області було винесено рішення, яким шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу відповідач майже припинив спілкуватися із сином та приймати участь у його вихованні. Також позивач вказує, що відповідач не виконував свої батьківські обов`язки щодо матеріального утримання дитини. Так, 26.11.2019 Черкаським районним судом по справі №707/1402/19 винесено рішення, яким встановлено стягнення аліментів з відповідача в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. на місяць. Відповідач не виконував належним чином рішення суду. Позивачу довелося звернутися до суду із позовом про стягнення неустойки. 04.02.2021 Черкаським районним судом Черкаської області по справі №707/2617/20 винесено рішення, яким позов задоволено та стягнуто неустойку в розмірі 16240 грн. Вказане рішення відповідач також не виконав. Зважаючи на відсутність дій відповідача щодо утримання дитини та боргу по аліментам, позивач звернулася до поліції із заявою про вчинення кримінального проступку. Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду від 18.01.2021 було зобов`язано Черкаське районне управління поліції внести відомості по заяві до ЄРДР. Відповідач не виконує свої батьківські обов`язки щодо спілкування із сином, участі у вихованні сина та щодо утримання сина. Відповідач не цікавиться матеріальним станом дитини, станом здоров`я, успішністю у навчанні. Також не цікавиться, які потреби є у дитини. Більше того, відповідач не вітає сина із святами. За минулий 2022 рік відповідач один раз бачив дитину, але приїзд було пов`язаний не з інтересами дитини, а із зміною місця проживання дитини та погодженням біологічного батька. На даний час дитиною повністю піклується та утримує позивач із своїм нинішнім чоловіком [PERSON] , який бажає стати повноцінним батьком для дитини. Але процес усиновлення не може бути розпочатий за відсутності рішення суду про позбавлення батьківських прав відповідача. На думку позивача, наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини, відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України. Таким чином, посилаючись на ст.ст. 7, 164, 165 СК України, позивач просить суд, - позбавити батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою суду від 03.03.2023 прийнято, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Крім того, задоволено клопотання позивача і залучено до участі у справі третьою особою Орган опіки та піклування м. Черкаси, яку зобов`язано надати до суду висновок щодо розв`язання спору, відповідно до ст. 19 СК України. Відповідачем подано відзив на позов, який прийнятий судом, за яким зазначив, що не згоден із обставинами, які викладені у позовній заяві. Так, має заборгованість по аліментах на утримання сина, оскільки на його утриманні був тяжко хворий батько (лежачий) і він потребував допомоги у лікуванні; хворіє матір, яка є особою з інвалідністю 2 групи, за якою відповідач також доглядає, внаслідок чого отримав відстрочку від призиву на військову службу. На даний час його батько помер. Відповідач також зазначив, що він цікавиться навчальним процесом сина; не один раз спілкувався із вчителями, один раз був на шкільних зборах (зауважень до дитини щодо його поведінки та навчання не було). На шкільних канікулах син завжди був у нього вдома; син показував йому свої оцінки у школі, іноді він оплачував обіди дитини у школі. Мали місце факти, коли його матір (бабуся) купувала ліки для його сина (онука). Також він разом із сином їздили на оздоровлення на море, влітку часто ходили на пляж. Коли бувша дружина проживала у гуртожитку, то він оплачував її проживання у найманій квартирі, щоб дитині було добре. Від дитини він не відмовляється, обіцяє виплатити аліменти, не заперечує, що сина виховував і чоловік позивача [PERSON] , але він ніколи не замінить дитині батька. Син знає, що він (відповідач) є його батьком; задоволення позову призведе до душевної травми дитині. Позивачем відповідь на відзив подана не була. Під час підготовчого провадження ухвалою суду від 26.04.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, замінено третю особу Орган опіки та піклування м. Черкаси на належну - Служба у справах дітей Степанківської СТГ) та зобов`язано надати висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 25.07.2023 закрите підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позовні вимоги, посилаючись на доводи позовної заяви. Зазначили, що відповідач не цікавиться сином; не бере участі у його вихованні та спілкуванні з ним; позивач не чинить відповідачу та сину перешкоди у спілкуванні із батьком, який проживає в іншому населеному пункті, ніж позивач із дитиною; є значний борг по аліментах, які на виконання судового рішення стягуються через органи ДВС. Також позивач просила стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що незважаючи на наявність заборгованості по аліментах, його брат допоміг йому і перерахував певну суму аліментних платежів на утримання сина. Останні два роки він до сина не їздив, а син до нього неодноразово до м. Черкаси, де він проживає, приїздив. Зазначив, що він цікавиться сином, постійно телефонував йому, допоки телефон позивача та сина не були заблоковані. Не може приїздити до сина, оскільки опікується хворою матір`ю, яка є особою з інвалідністю 2 групи, непрацездатна і потребує допомоги. Повідомив, що син називає його татом (папою). В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є сусідом позивача і знайомий із її сім`єю. Бував у гостях позивача; відповідача не знає і ніколи не бачив. Зі слів позивача та її чоловіка йому відомо, що батько не спілкується зі своїм сином [PERSON] , який проживає із матір`ю. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивача і знає її близько 3,5-4 роки. Вони спілкуються постійно; знає, що [PERSON] є сином позивача, але його батька вона не знає. Зі слів позивача ї\\й відомо, що батько дитини з ним не спілкується і не допомагає; чула, що батько [PERSON] брав якось його на відпочинок (на море). Свідок [PERSON] показав, що є чоловіком позивача; з ними проживає і її син [PERSON] . Відповідача бачив близько 3х разів, але вони не знайомі. У 2019 та в 2020 роках відповідач приїздив до них додому і забирав із собою [PERSON] , щоб побути разом, а потім він забирав хлопчика у м. Черкаси за місцем проживання відповідача. Ніхто батькові дитини не чинить перешкоди у спілкуванні з ним. У 2021 році хлопчик також їздив у гості до відповідача за їхньою домовленістю; іноді батько давав обіцянки сину, але їх не виконував. Як утримує батько сина, йому не відомо, але зі слів дружини йому відомо, що недавно брат відповідача перерахував аліментні платежі на суму 4000грн. В судовому засіданні представник третьої особи зазначила, що підтримує висновок щодо розв`язання спору і вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо дитини. В судовому засіданні [PERSON] , [INFO] , відповідно до ст. 171 СК України, висловив свою думку з питань, що стосуються його життя. Зокрема, зазначив, що проживає разом із мамою та її чоловіком, а його батько (відповідач по справі) проживає окремо в іншому населеному пункті. Раніше він часто спілкувався із батьком і по телефону, і приїздив до нього на кілька днів, вони разом їздили на море відпочивати. Потім батько перестав з ним спілкуватися і він ( [PERSON] ) заблокував із ним телефон. Згодом йому було цікаво, чи не телефонував йому батько, і він знімав блокування у мобільному телефоні. Така поведінка батька його ображає, але він хоче із батьком спілкуватися, разом відпочивати, вирішувати різні життєві питання і не хоче, щоб батько був позбавлений батьківських прав. Сподівається, що батько змінить своє відношення до нього і все налагодиться. Заслухавши пояснення сторін, представника позивача та представника третьої особи, показання свідків та думку дитини, а також дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: Встановлено, що [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] перебували у шлюбі з 10.07.2010, який розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.09.2015р. (справа №711/6487/15-ц). Дане судове рішення набрало законної сили 21.09.2015. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] (актовий запис №1435), який на даний час проживає із матір`ю. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26.11.2019 (справа №707/1402/19) із [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 2000грн. щомісяця, з урахуванням індексації, починаючи з 05.06.2019 і до досягнення дитиною повноліття. Дане судове рішення набрало законної сили 27.12.2019. Дане судове рішення виконується органами ДВС (постанова про відкриття виконавчого провадження №61146279 від 03.02.2020) і за інформацією державного виконавця Придніпровського ВДВС у місті Черкаси ЦМУМЮ (м. Київ), станом на 01.02.2023 заборгованість по сплаті аліментів становить 68228грн. 11коп. Під час розгляду справи сторони погодились із тим, що братом відповідача [PERSON] в інтересах [PERSON] на рахунок позивача були перераховані аліменти на виконання вказаного вище судового рішення. Також судом встановлено, що матір відповідача [PERSON] , 1951 року народження, є особою з інвалідністю 2 групи безтерміново (непрацездатна), відповідно до даних довідки до акту МСЕК серія 4ЧК №063212 від 14.02.2005. Між тим, відсутні дані про те, що [PERSON] є її опікуном за рішенням органів соціального захисту. Відповідно до листа директора ЗОШ І-ІІІ ступенів - ліцей спортивного профілю №34 від 21.02.203 №144, впродовж 2021-2022 навчального року та станом на 21.02.2023 [PERSON] особисто освітній заклад, де навчається [PERSON] , не відвідував; участі у батьківських зборах та іншій громадській діяльності не брав; звернень батька до навчального закладу, класного керівника та інших педагогів від батька не надходило. Судом переглянуті фотознімки подій щодо відпочинку [PERSON] , в тому числі разом із батьком [PERSON] , і в 2023 році. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Степанківської сільської ради від 03.07.2023 №1262/15-02, який наданий на виконання ухвали суду, є доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] . Як зазначено у Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 передбачає, що кожна дитина має права на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Україною 27.02.1991, дата набуття чинності для України 27.09.1991): «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені Сімейним Кодексом України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За положеннями ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Слід зазначити, що з 18.03.2020 діє редакція п.2 ч.1 ст. 164 СК України, за якою передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них (ч. 3 ст. 164 СК України). Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», - ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 07.12.2006) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. За результатами розгляду справи, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків. Дійсно, встановлено факт, що він протягом певного часу не цікавився життям сина, не брав належної участі у його вихованні та спілкуванні, на виконання судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дитини сплачував аліментні платежі, починаючи з червня 2019 року не в повному обсязі і періодично. Ці обставини не заперечуються і самим відповідачем під час судового засідання. Відсутні докази про негативну поведінку відповідача, про його негативний вплив на дитину. Відсутні підтверджуючі докази про те, що мали місце випадки здійснення батьком щодо сина погроз, фізичного насильства. При цьому, слід зазначити, що встановленими є обставини про те, що батько проживає на значній відстані від місця проживання дитини, що також, як на думку суду, свідчить про неможливість в повній мірі брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Не заперечуються позивачем і обставини про те, що відповідач здійснює догляд за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю 2 групи, є непрацездатною. Сам по собі факт проживання дитини із матір`ю та її чоловіком, який належно ставиться до [PERSON] , і, як вказує позивач, має наміри стати повноцінним батьком для дитини і, відповідно без позбавлення батьківських прав біологічного батька неможливо розпочати процедуру усиновлення, не можуть бути підставою для позбавлення відповідача, як батька, батьківських прав щодо спільної дитини сторін. Крім того, під час розгляду справи відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначив, що змінить своє відношення до сина і прикладе усіх зусиль, щоб відновити довіру та добре ставлення сина до себе. Також, під час висловлення думки щодо вирішення життєвих питань, [PERSON] зазначив, що він ображений «байдужим ставленням» батька до нього останній час, але він хоче з батьком спілкуватися, відпочивати і сумує за ним. Допитані під час розгляду справи свідки зазначили про те, що саме зі слів матері їм стало відомо про те, що батько перестав цікавитися сином. При цьому, як на думку суду, такі докази не є достатніми для того, щоб задовольнити позов [PERSON] . Також не може бути підставою для позбавлення батька батьківських прав щодо дитини, факт наявності у нього заборгованості по аліментних платежах. Слід також зауважити, що й сама матір дитини, яка як зазначила, була обізнана при спілкуванні із сином про те, що він має образу на свого батька з-за того, що він з ним не активно спілкується. Між тим, з огляду на встановлені обставини, вона протягом тривалого часу не вчинила жодних активних дій задля того, щоб привернути увагу батька до життя дитини, задля створення умов, налагоджування відносин між сином та його батьком, враховуючи, що дитини проживає з нею. На думку суду, не є допустимим блокування мобільного зв`язку матері з батьком дитини, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи, оскільки незважаючи на особисті відносини між батьками, один із батьків, який проживає окремо від дитини в іншому населеному пункті, вправі отримувати певну інформацію про життя дитини, її навчання, стан здоров`я тощо, від іншого з батьків. Крім того, слід звернути увагу на певні обмеження, які мали/мають місце в житті всіх людей України, карантинні заходи, які почалися з 12.03.2020 і діяли до 30.06.2023, введення з 24.02.2022 воєнного стану (сигнали тривоги, тощо). Також, під час розгляду справи судом не встановлено факту свідомого та умисного невиконання батьком своїх батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої дитини - сина [PERSON] , відсутності з його боку будь-якої участі у вихованні дитини, свідоме самоусунення від забезпечення морального та духовного розвитку дитини. За дослідженими доказами, незважаючи на позицію представника третьої особи служби у справах дітей, яка підтримала висновок щодо розв`язання спору від 03.07.2023, про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] , 2010 року народження, суд вважає, що даний висновок є необгрунтованим і формальним. Так, в ньому викладені лише пояснення матері дитини (позивач по справі) та самої дитини, наявні посилання на довідку органів ДВС щодо наявності заборгованості по аліментах, на акт обстеження умов проживання дитини. При цьому, відсутня інформація про те, чи був присутній на засіданні органу опіки та піклування батько дитини, яка його позиція, чи вживалися заходи щодо його виклику на засідання та з`ясування його думки з даного питання. Крім того, прийняте органом опіки та піклування рішення взагалі не містить наведення обгрунтування того, яким чином позбавлення дитини батьківських прав буде відповідати найкращим інтересам малолітньої дитини, яка під час розгляду справи висловила свою думку про те, що бажає спілкуватися з батьком, любить його і сподівається, що між ними відновляться тісні зв`язки. Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується судом при вирішенні справи. Також і досліджені по справі докази жодним чином не свідчать про достатність підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав за нормами п.2 ч.1 ст. 164 СК України. Отже, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є не обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини, враховуючи норми ч.4 ст. 19 СК України. Також, ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язку із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (п.п. 94-102 рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09). У рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (NeulingerandShuruk v. Switzerland), (заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року) суд зазначив: Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку, цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. При прийнятті рішення по справі, судом враховані висновки ВС, які викладені у постанові від 29.09.2021 (справа №459/3411/18), за якими зазначено, що стосовно підстав для позбавлення батьківських прав, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Таким чином, за результатами розгляду справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, які є необгрунтованими та такими, що не забезпечать найкращі інтереси дитини. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати слід залишити за позивачем, враховуючи норми ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed