Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-29 00:00:00

у травні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Сенс Банк» про захист прав споживачів, в якому просить: визнати кредитний договір, укладений між ним та відповідачем в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину; зобов`язати АТ «Сенс Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначає, що між ним та АТ «Сенс Банк» укладено кредитний договір, згідно якого він отримав кредит у вигляді кредитного ліміту. Крім того, відповідачем нарахована заборгованість, однак позивач не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, відповідно до яких ці Умови, Пам`ятка клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск і обслуговування кредитних карт, Заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг становлять договір про надання банківських послуг і не отримував зазначених документів, а сам факт підписання анкети-заяви не свідчить про ознайомлення з ними. Відповідач всупереч ст. ст. 9,11 Закону України «Про споживче кредитування» не надав йому інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладання відповідного договору. АТ «Сенс Банк» одночасного нараховує неустойку та штрафи за порушення виконання умов договору, проте штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про порушення ст. 61 Конституції України. Відповідач самостійно змінював та встановлював розмір кредитного ліміту, на що позивач своєї згоди не надавав. Витяг з тарифів не містить підпису позичальника. За таких обставин Витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватись як стандартна типова форма укладеного кредитного договору, а договір в частині нарахування процентів, пені та штрафних санкцій є недійсним та укладений з порушенням норм чинного законодавства. На підставі викладеного, [PERSON] просить позов задовольнити. Ухвалами судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 05.06.2023 року відкрито провадження в указаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, призначено судовий розгляд на 30.08.2023 року та відмовлено у задоволенні клопотань позивача про витребування доказів (а.с. 14, 15-16). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відзив на вказану позовну заяву від представника відповідача до суду не надійшов. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Позивачем не додано до матеріалів справи ані копії оспорюваного кредитного договору, ані підписаної ним заяви-анкети, чи будь-яких інших документів, які б підтверджували існування між сторонами кредитних відносин. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2-3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. ч. 2,3 ст. 6 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). При цьому, поряд із досягненням згоди між сторонами з усіх істотних умов, кредитний договір вважається укладеним в момент здійснення дії по передачі предмета договору на основі попередньої домовленості, тобто обумовленої суми грошових коштів (ч. 2 ст. 640 ЦК України). Суду не було надано відомостей про укладання позивачем з банком будь-якого кредитного договору та на яких саме умовах, зокрема, розміру кредиту, строку, на який він наданий та на які цілі, розміру та порядку нарахування відсотків за його користування, порядок повернення кредиту, розмір пені та штрафних санкцій за порушення умов його виконання. У позові заявлено вимогу визнати недійсним кредитний договір, укладений між [PERSON] та АТ «Сенс Банк» в частині нарахування процентів, пені та штрафних санкцій; зобов`язати АТ «Сенс Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14 резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог. Позивач не зазначив у позові, який саме кредитний договір (дата укладання договору, його номер тощо) він просить визнати недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій, та не зазначає щодо якого конкретно кредитного договору викладені підстави позову. Суду не було надано доказів того, чи взагалі отримував [PERSON] кредитні кошти, коли саме і в якій сумі. Обставини, наведені в позові, не можуть бути підставою для визнання недійсним кредитного договору, навіть у випадку його укладання. Суд вважає, що зазначеними обставинами [PERSON] може заперечувати правомірність нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій, комісій, у випадку звернення до нього банку з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, якщо він укладався. Вимога зобов`язати відповідача зробити перерахунок заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню, оскільки судом не було встановлено, що за конкретним кредитним договором позивачу була нарахована заборгованість чи здійснювалися щомісячні платежі. Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 року у справі № 761/41071/19 зазначив, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто позивач не зазначає, яке конкретно охоронюване законом право чи інтерес він вважає порушеним та не наводить обґрунтування вимог визнання недійним конкретного кредитного договору. Враховуючи наведене, а також принцип диспозитивності, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд не вбачає існування законних підстав для задоволення заявлених позовних вимог. За встановлених обставин у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи, що у задоволенні вимог відмовлено в повному обсязі, враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, а також ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed