Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-09 00:00:00

В проваджені Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом Керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу та витребування земельної ділянки з незаконного володіння. В обґрунтування позову позивач посилалась на те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15.10.2019 по справі № 201/5916/18, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.02.2020 та постановою Верховного Суду від 24.11.2020, визнано недійсним рішення Дніпровської міської ради № 151/24 від 20.09.2017 «Про передачу земельної ділянки в районі [ADDRESS] у власність [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Судовими рішеннями встановлено, що рішенням Дніпровської міської ради №151/24 від 20.09.2017 «Про передачу земельної ділянки в районі [ADDRESS] у власність [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку (кадастровий номер 1210100000:03:016:0080) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в районі [ADDRESS] . Відповідно до інформації Центрального районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №363/14.5-29 від 09.02.2018 встановлено, що 26.05.2017 за №179 Солонянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано актовий запис про смерть [PERSON] . Отже, на час прийняття 20.09.2017 рішення Дніпровською міською радою про передачу у приватну власність земельної ділянки, [PERSON] вже був померлим, а отже, була відсутня цивільна правоздатність, передбачена ст. 25 ЦК України. Окрім цього, на підставі рішення Дніпровської міської ради №151/24 від 20.09.2017, на підставі поданої заяви про державну реєстрацію в інтересах [PERSON] представником по довіреності [PERSON] , засвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Скибою І.А. 08.07.2016 серія та номер НВТ 742383, державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 29.09.2017 зареєстровано право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 1210100000:03:016:0080) за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), індексний номер рішення 37408542, номер запису про право власності 22662880. Отже, правовстановлюючий документ, на підставі якого померлим [PERSON] було набуто право власності на спірну земельну ділянку вищевказане рішення Дніпровської міської ради - визнано недійсним, що виключає наявність у останнього та у його спадкоємців прав щодо спірної земельної ділянки. Однак, право власності на вказану земельну ділянку на підставі заповіту померлого [PERSON] було успадковано 31.05.2018 його сином [PERSON] Згідно з Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-1338, виданого 31.05.2018, державним реєстратором Супруненко А.М. Солонянської державної нотаріальної контори Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, прийнято рішення про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] . В подальшому, 11.07.2018 на підставі договору купівлі-продажу № 844, (посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кравченко О.О.) [PERSON] продав вищевказану спірну земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:03:016:0080 площею 0,1000 га, розташовану в [ADDRESS] [PERSON] . Згідно з Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 11.07.2018 державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кравченком О.О. прийнято рішення про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] . У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом та договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та витребувати із незаконного володіння та користування у комунальну власність. Представники позивача в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, зазначив, що набув право власності на земельну ділянку на законних підставах, не порушуючи діючого законодавства на той час. Інші сторони в судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15.10.2019 по справі № 201/5916/18, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.02.2020 та постановою Верховного Суду від 24.11.2020, визнано недійсним рішення Дніпровської міської ради № 151/24 від 20.09.2017 «Про передачу земельної ділянки в районі [ADDRESS] у власність [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Судовими рішеннями встановлено, що рішенням Дніпровської міської ради №151/24 від 20.09.2017 «Про передачу земельної ділянки в районі [ADDRESS] у власність [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку (кадастровий номер 1210100000:03:016:0080) площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в районі [ADDRESS] . Відповідно до інформації Центрального районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області №363/14.5-29 від 09.02.2018 встановлено, що 26.05.2017 за №179 Солонянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано актовий запис про смерть [PERSON] . Отже, на час прийняття 20.09.2017 рішення Дніпровською міською радою про передачу у приватну власність земельної ділянки, [PERSON] вже був померлим, а отже, була відсутня цивільна правоздатність, передбачена ст. 25 ЦК України. Окрім цього, на підставі рішення Дніпровської міської ради №151/24 від 20.09.2017, на підставі поданої заяви про державну реєстрацію в інтересах [PERSON] представником по довіреності [PERSON] , засвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Скибою І.А. 08.07.2016 серія та номер НВТ 742383, державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 29.09.2017 зареєстровано право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 1210100000:03:016:0080) за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), індексний номер рішення 37408542, номер запису про право власності 22662880. Отже, правовстановлюючий документ, на підставі якого померлим [PERSON] було набуто право власності на спірну земельну ділянку вищевказане рішення Дніпровської міської ради - визнано недійсним, що виключає наявність у останнього та у його спадкоємців прав щодо спірної земельної ділянки. Однак, право власності на вказану земельну ділянку на підставі заповіту померлого [PERSON] було успадковано 31.05.2018 його сином [PERSON] Згідно з Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-1338, виданого 31.05.2018, державним реєстратором Супруненко А.М. Солонянської державної нотаріальної контори Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, прийнято рішення про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] . В подальшому, 11.07.2018 на підставі договору купівлі-продажу № 844, (посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кравченко О.О.) [PERSON] продав вищевказану спірну земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:03:016:0080 площею 0,1000 га, розташовану в [ADDRESS] [PERSON] . Згідно з Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 11.07.2018 державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кравченком О.О. прийнято рішення про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] . Частиною 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Стаття 41 Конституцій України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 143 Конституції України майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР) визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Оскільки рішення Дніпровської міської ради № 151/24 від 20.09.2017 скасовано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.2019 по справі № 201/5916/18 (залишеного без змін судами апеляційної та касаційної інстанції) - відпала правова підстава для прийняття рішення про виділення останньому земельної ділянки в натурі (на місцевості), що тягне за собою безпідставність державної реєстрації за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку. Незаконність набуття померлим [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку встановлена судовим рішенням (яке відповідно до положень ЦПК України є остаточним), що унеможливлює розпорядження [PERSON] вказаною земельною ділянкою, в тому числі виключає можливість її включення до спадкової маси після його смерті. З огляду на обставини набуття [PERSON] права власності на спірну ділянку на підставі свідоцтва на право на спадщину після померлого [PERSON] , виданого 31.05.2018 державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Супруненко А.М., яке в свою чергу видано на підставі запису про право власності № 2266280 щодо належності спірної земельної ділянки [PERSON] (здійсненого на підставі скасованого рішення Дніпровської міської ради № 151/24 від 20.09.2017) вбачаються порушення інтересів держави, пов`язаних із незаконним вибуттям спірної земельної ділянки із комунальної власності, що є підставою для визнання недійсним вказаного свідоцтва про спадщину. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша\~статті 1301 ЦК України). Враховуючи вищезазначені вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визнання недійсним свідоцтва про спадщину є підставою для припинення речових прав на нерухоме майно, набуте на підстав такого свідоцтва. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Згідно із ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Згідно зі ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. За положеннями цивільного законодавства власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі, відповідно до ст. 1213 Цивільного кодексу України. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Права територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради, яка є власником майна спірної земельної ділянки, підлягають захисту шляхом задоволення даного позову з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, порушення законних прав та інтересів територіальної громади міста в особі органу місцевого самоврядування Дніпровської міської ради полягає у тому, що незаконне вибуття зазначеної земельної ділянки, що належить до комунальної власності та укладення наступних правочинів, порушує законне право міської ради на розпорядження нерухомим майном, а також порядок набуття прав на об`єкти нерухомості з комунальної власності, і майнові інтереси громади в особі Дніпровської міської ради, що є порушенням економічних інтересів громади. Статтею 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Відповідно до статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України гарантує захист своїх цивільних прав в разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 129 Конституції України передбачено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основний Закон також закріплює засади судочинства, зокрема, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Основні засади цивільного судочинства також закріплені у частині 3 ст. 2 ЦПК України. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню. В силу ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 12 405 грн., понесений позивачем згідно платіжного доручення №3520 від 27.12.2022, а саме по 6202,50 грн. з кожного (а.с. 66). На підставі викладеного, ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 212, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved