Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-13 00:00:00

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом. Свої вимоги мотивував тим, що після смерті її батька [PERSON] ( [INFO] ), її дідуся [PERSON] ( [INFO] ), та її бабусі [PERSON] ( [INFO] ) відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Свою частину спадщини вона прийняла шляхом подачі до нотаріальної контори відповідної заяви. Також спадкоємцем її батька є його син - [PERSON] . Вона та відповідач є спадкоємцями за правом представлення в порядку ст.1266 ЦК України, їх частки у спадщині є рівними. Оскільки вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, тому вважає своє право порушеним. Просила суд: визнати за [PERSON] право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2022 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 26 жовтня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідач [PERSON] вказав, що позивачка, звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, не надає відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому право позивача не порушено. Визнання права власності у судовому порядку є винятковим способом захисту. Крім того, спірна квартира на праві власності належала [PERSON] та [PERSON] по частині. Після смерті [PERSON] позивачка спадщину не приймала. Тому частка померлої [PERSON] на час відкриття становила 2/3 частин. Тому розрахунок спадкової маси має здійснюватися саме з цієї частки. Тому вимоги про визнання права власності на частину спірної квартири без подання доказів порушеного права, задоволенню не підлягають. 16 березня 2023 року позивач подав уточнену позовну заяву. Додатково вказала, що спірна квартира належала її батьку, діду та бабі на праві приватної власності, по 1/3 частині кожному. Тому вона має право успадкувати після смерті баби - 3/6 частини квартири, враховуючи, що відповідач успадкував частину квартири після смерті батька в розмірі 1/6 частини. Просила суд: визнати за [PERSON] право власності на 3/6 частин квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 2/6 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 квітня 2023 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Просила задоволити позов. У судовому засідання представник відповідача та відповідач проти позову заперечували. Просили відмовити у задоволенні позову. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи №369/55320/18, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 14 квітня 1998 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло в рівних долях кожному, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] був батьком [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено відповідними свідоцтвами про народження, одруження, розірвання шлюбу, та не оспорювалось сторонами при розгляді справи. Ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. З огляду на ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданого відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції. З листа Київського обласного державного нотаріального архіву ГТУЮ у Київській області №834/01-17 від 23 квітня 2019 року та Інформаційної довідки зі спадкового реєстру №55728437 від 04 квітня 2019 року, спадкова справа до майна померлого [PERSON] не заводилась. Згідно з умовами ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В силу положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України особа вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не заявила про відмову від неї. Згідно з підп. 3.21 і 3.22 п. 3 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. З матеріалів даної справи та матеріалів цивільної справи 369/5320/18 не можливо встановити, де був зареєстрований померлий [PERSON] на час його смерті, з ким він проживав, чи перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , чи був складений ним заповіт. Суд враховує, що у своїх заявах, які містяться в матеріалах цивільної справи 369/5320/18, [PERSON] вказує, що дід проживав та помер в соціальному закладі м.Чернігова, Чернігівська область - інтернат по догляду за людьми похилого віку (а.с.68). Встановити як довго він там перебував/проживав також не видається за можливе. Тому не можливо вирішити питання успадкування 1/3 частини квартири його сином [PERSON] та дружиною [PERSON] , або іншими спадкоємцями. Суд зауважує, що спадкоємці не позбавлені права на звернення до суду з відповідним позовом та поданням всіх доказів щодо спадкування після смерті [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Заповіту померлий не залишив. На час його смерті відкрилась спадщина 1/3 частину спірної квартири. Після його смерті із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом строк до Вишневої міської державної нотаріальної контори звернулись: мати - [PERSON] та син [PERSON] . Відповідно до матеріалів спадкової справи №113/2013, державним нотаріусом 10 травня 2014 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частини спірної квартири, яка належала спадкодавцю [PERSON] , та проведено державну реєстрацію права власності, а саме: по 1/6 частині за [PERSON] та [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області. На час її смерті відкрилась спадщина на належну їй частину квартири (1/3 - свідоцтво про право власності на 1/6 - свідоцтво про право на спадщину). За ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення. У ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи №174/2017 до майна померлої [PERSON] встановлено, що у встановлені законом строки із заявами про прийняття спадщини за правом представлення звернулись онуки спадкодавиці: 27 липня 2017 року - [PERSON] та 09 серпня 2017 року - [PERSON] . Згідно ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. За змістом статей 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] та [PERSON] спадщину прийняли після смерті їх бабусі [PERSON] в рівних частинах, тобто по частині кожний. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на частину спадкового майна за кожним спадкоємцем. В іншій частині, суд відмовляє, оскільки позивачка не надала доказів того, що на час смерті спадкодавця їй належала відповідна частина квартири. Щодо посилань відповідача на відсутність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видача свідоцтва про право на спадщину. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Заявивши позовну вимогу про визнання за нею право на спадкування певного спадкового майна, позивач вказав, що не може успадкувати свою частину через спірний характер відносин між нею та іншим спадкоємцем. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). З пояснень представників та матеріалів даної цивільної справи та цивільної справи 369/5320/18 встановлено, що між спадкоємцями (онуками [PERSON] ) склались вкрай негативні правовідносини, в тому числі [PERSON] подав заяву про вчинення кримінального правопорушення, де ним по суті не визнається право позивача на спадкування після бабусі. При вирішенні спору суд також враховує, що [PERSON] неодноразово писав заяви до нотаріальної контори щодо спірності спадкових правовідносин у даному випадку, оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у відповідача, який також вважав, що квартира йому належить за набувальною давністю. Таким чином, відмова у задоволенні позову буде обґрунтовуватись лише відсутністю постанови нотаріуса, що по суті своїй буде надмірним формалізмом і фактично позивач буде змушений знову звернутись до суду з аналогічним позовом, додавши лише постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову частково. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed