Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив визнати інформацію, опубліковану 15 червня 2023 року відповідачем на його сторінці в інтернет-мережі «Фейсбук», в повідомленні з назвою: «В Головному управлінні Держпраці в Харківській області почали позбавлятися корупціонерів» та за змістом з наступним текстом: «Як стало відомо автору статті, під час виконання своїх посадових обов`язків [PERSON] було допущено ряд систематичних дисциплінарних проступків, серед яких також значиться відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних на те причин, а саме 19 липня 2021 року, 21 липня 2021 року, 29 липня 2021 року. Зазначений факт характеризує пана [PERSON] далеко не з позитивного боку, та розкриває його як не організованого, безладного, безсистемного, невпорядкованого працівника. Чиновникам з такими вадами не місце в державних установах та їх необхідно звільняти з займаних посад...», такою що не відповідає дійсності та принижують честь гідність та ділову репутацію [PERSON] , а також зобов`язати відповідача невідкладно спростувати цю інформацію шляхом публікації статті на цій же сторінці публічної інформації про її недостовірність, жодним чином не обмежуючи доступ до неї. В обгрунтування зазначених вимог позивач посилався на те, що 15 червня 2023 року [PERSON] на своїй сторінці в інтернет-мережі «Фейсбук» (https://www.facebook.com/profile.php?id=100093969150204) висловив публічно свою суб`єктивну думку щодо нього, в брутальній, принизливій та непристойній формі, чим принизив гідність та честь позивача, а саме відповідачем було опубліковано повідомлення з наступним заголовком: «В\~Головному управлінні Держпраці в Харківській області почали позбавлятися корупціонерів». За змістом вказаного повідомлення відповідачем було доведено до громадськості наступне: «Якщо пригадати статті таких відомих сайтів новин, як «Цензор.нет», «Українські новини», « [INFO] », то можливо, багато хто з читачів, все ж таки згадає ім`я [PERSON] . Цитуючи одне з зазначених вище видань потрібно згадати, що саме його було призначено на посаду начальника управління нагляду в промисловості та на об`єктах підвищеної небезпеки ГУ Держпраці в Харківській області. [PERSON] є фігурантом у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України «зловживання владою або посадовими повноваженнями» та ч. 4 ст. 190 КК України, тобто «шахрайство в особливо великих розмірах або вчинене групою осіб». Досудове розслідування у вказаному провадженні проводять працівники Служби Безпеки України, які виявили незаконну схему при виконанні якої суб`єкти владних повноважень привласнювали грошові кошти суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно знаходяться у змові з посадовими особами ГУ Держпраці в Харківській області. Зайвий раз нагадувати читачеві, що така поведінка працівника державної установи такого рівня є ганебною та неприпустимою вважаю не доцільним, але все ж таки моральний осуд з боку суспільства повинен вплинути на поведінку та наступне покарання таких чиновників. Нагадаємо, що [PERSON] тимчасово виконував обов`язки начальника управління Держпраці у Харківській області з 27 липня 2021 року змістивши на цій посаді свого попередника. Як стало відомо автору статті, під час виконання своїх посадових обов`язків [PERSON] було допущено ряд систематичних дисциплінарних проступків, серед яких також значиться відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних на те причин. Зазначений факт підтверджується наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності No08-04/97 від 06 серпня 2021 року, яким оголошено догану за прогул державного службовця без поважних причин (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) за 19 липня 2021 року з 08 год 00 хв до 12 год 00 хв. Аналогічний наказ № 08-04/98 від 06 серпня 2021 року, яким [PERSON] оголошено догану за прогул державного службовця без поважних причин 21 липня 2021 року з 08 год 00 хв до 11 год 10 хв та останній наказ № 08-04/99 від 06 серпня 2021 року, яким оголошено третю догану за прогул без поважних причин за 29 липня 2021 року в період часу з 08 год 00 хв до 17 год 00 хв і цим же наказом пана [PERSON] звільнено з посади державної служби. Зазначений факт характеризує пана [PERSON] далеко не з позитивного боку, та розкриває його як не організованого, безладного, безсистемного, невпорядкованого працівника. Чиновникам з такими вадами не місце в державних установах та їх необхідно звільняти з займаних посад. В підтвердження вказаного вище наказом Головного управління Держпраці в Харківській області [PERSON] було звільнено з посади державної служби. Протягом 2020-2021 років засоби масової інформації неодноразово вказували на факти прояву корупції та різноманітні судові процеси над посадовими особами Держпраці не тільки в Харківській області, а також про кадрові скандали в ГУ Держпраці і ось нарешті органи владних повноважень почали позбавлятися «не чистих на руку» чиновників, навіть під приводом дисциплінарних проваджень..». Також позивач посилається на те, що станом на період часу зазначений в повідомлені відповідача, виникнення та існування спірних правовідносин, [PERSON] працював на посаді начальника управління нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Харківській області. Крім того, наказами Державної служби України з питань праці на позивача - начальника управління нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Харківській області, було покладено виконання посадових обов`язків першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Харківській області та начальника Головного управління Держпраці у Харківській області. Зокрема, наказом Держпраці від 27 липня 2021 року № 92кт «Про покладання виконання обов`язків» - увільнено [PERSON] , начальника управління нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Харківській області, від тимчасового виконання обов`язків першого заступника Головного управління Держпраці у Харківській області 27 липня 2021 року; - покладено на [PERSON] , начальника управління нагляду в промисловості і на об`єктах підвищеної небезпеки Головного управління Держпраці у Харківській області, виконання обов`язків начальника Головного управління Держпраці у Харківській області з 27 липня 2021 року на час відсторонення від виконання посадових обов`язків начальника Головного управління Держпраці у Харківській області [PERSON] . Підстава: наказ Держпраці від 27.07.2021 № 111 «Про порушення дисциплінарного провадження стосовно державного службовця [PERSON] ». Позивач вважає, що відповідач, діючи умисно публічно принизив його, як працівника державної установи, опублікувавши загальнодоступне повідомлення в інтернет-мережі «Фейсбук» негативного, принизливого характеру, в тому числі, зокрема поширив недостовірну інформацію щодо мотивів та причин звільнення позивача з посади в органах державної служби, а також щодо того факту, що позивач є фігурантом у кримінальній справі. Окрім цього, відповідач в своїй статті висловив публічно свою суб`єктивну думку щодо [PERSON] в брутальній, принизливій формі, чим принизив гідність та честь позивача. На думку позивача поширена відповідачем інформація є неправдивою, недостовірною і образливою, такою, що не відповідає дійсності, не має жодного належного та достовірного підґрунтя. Ця інформація є проявом неповаги до честі та гідності позивача, оскільки принижує його честь, гідність та ділову репутацію в громадській думці, думці трудового колективу та окремих громадян з точки зору додержання [PERSON] законів, в тому числі принципів моралі, субординації та трудової дисципліни як громадянина та державного службовця. Такі дії відповідача не дають позивачу змоги в майбутньому повноцінно здійснювати функції державного службовця, оскільки прямо вказують на ніби-то порушення Закону України «Про запобігання корупції», та що в свою чергу є повідомленням викривачем інформації (відповідачем) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень через зовнішні канали повідомлення в порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання корупції». Позивач вказує, що в зазначеній статті йдеться про нібито факти неодноразового вчинення [PERSON] дисциплінарних проступків наслідком яких було звільнення його з посади державної служби. Зазначені факти, вказані в статті відповідача не відповідають дійсності, оскільки дисциплінарні проступки у вигляді прогулів [PERSON] не здійснювались, оскільки 19 липня 2021 року з 08.30 до 12.00 він знаходився в СВ ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області на допиті в якості свідка у кримінальному провадженні № 42021222040000016 на підставі повістки про виклик від 16.07.2021 року. 21 липня 2021 року з 08.30 до 11.00 позивач також знаходився в СВ ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області на допиті в якості свідка у кримінальному провадженні № 42021222040000016 на підставі повістки про виклик від 19 липня 2021 року. Таким чином, фізична відсутність [PERSON] у приміщенні адміністративної будівлі Головного управління Держпраці у Харківській області, за адресою: м. Харків, вул. Алчевських, буд. 40 відбулась із поважних причин. Зазначена неправдива інформація, яка була поширена відповідачем, завдала позивачу значної шкоди честі, гідності та ділової репутації, оскільки розповсюджена негативна інформація підірвала авторитет позивача як державного службовця. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 26 липня 2023 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку\~спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в матеріалах справи документами . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надавши до суд заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, а справу розглянути за його відсутності. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, надавши до суд заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності на наявними в матеріалах справи документами. В зв`язку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Суд, встановивши обставини та дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частин 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав та основних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних засад демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ч. 2ст. 302 ЦК України, фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Відповідно до статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно зі статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Цим же пунктом Постанови передбачено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник веб - сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб - сайту, і (або) отримувач послуг хостингу; власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. Отже, автором публікацій і дописів на персональній веб-сторінці у соціальній мережі Facebook є власник веб-сторінки, який незалежно від власника веб - сайту розміщує інформацію на веб-сторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі Facebook не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником веб - сайту, недостовірність якої доводить позивач. Відтак належним відповідачем у разі поширення інформації в мережі Фейсбук є власник веб-сторінки. Аналогічної позиції дотримується Верховний суд у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 713/1710/19, від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 303/3794/18-ц. Як вбачається з матеріалів справи відповідач 15 червня 2023 року розмістив на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Фейсбук за посиланням: [INFO] допис із заголовком: «В\~Головному управлінні Держпраці в Харківській області почали позбавлятися корупціонерів», з наступним змістом: «Якщо пригадати статті таких відомих сайтів новин, як «Цензор.нет», «Українські новини», « [INFO] », то можливо, багато хто з читачів, все ж таки згадає ім`я [PERSON] . Цитуючи одне з зазначених вище видань потрібно згадати, що саме його було призначено на посаду начальника управління нагляду в промисловості та на об`єктах підвищеної небезпеки ГУ Держпраці в Харківській області. [PERSON] є фігурантом у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України «зловживання владою або посадовими повноваженнями» та ч. 4 ст. 190 КК України, тобто «шахрайство в особливо великих розмірах або вчинене групою осіб». Досудове розслідування у вказаному провадженні проводять працівники Служби Безпеки України, які виявили незаконну схему при виконанні якої суб`єкти владних повноважень привласнювали грошові кошти суб`єктів підприємницької діяльності, які відповідно знаходяться у змові з посадовими особами ГУ Держпраці в Харківській області. Зайвий раз нагадувати читачеві, що така поведінка працівника державної установи такого рівня є ганебною та неприпустимою вважаю не доцільним, але все ж таки моральний осуд з боку суспільства повинен вплинути на поведінку та наступне покарання таких чиновників. Нагадаємо, що [PERSON] тимчасово виконував обов`язки начальника управління Держпраці у Харківській області з 27 липня 2021 року змістивши на цій посаді свого попередника. Як стало відомо автору статті, під час виконання своїх посадових обов`язків [PERSON] було допущено ряд систематичних дисциплінарних проступків, серед яких також значиться відсутність на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних на те причин. Зазначений факт підтверджується наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 08-04/97 від 06.08.2021 року, яким оголошено догану за прогул державного службовця без поважних причин (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) за 19 липня 2021 року з 08 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. Аналогічний наказ № 08-04/98 від 06.08.2021 року, яким [PERSON] оголошено догану за прогул державного службовця без поважних причин 21 липня 2021 року з 08 год. 00 хв. до 11 год. 10 хв. та останній наказ № 08-04/99 від 06.08.2021 року яким оголошено третю догану за прогул без поважних причин за 29 липня 2021 року в період часу з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. і цим же наказом пана [PERSON] звільнено з посади державної служби. Зазначений факт характеризує пана [PERSON] далеко не з позитивного боку, та розкриває його як не організованого, безладного, безсистемного, невпорядкованого працівника. Чиновникам з такими вадами не місце в державних установах та їх необхідно звільняти з займаних посад. В підтвердження вказаного вище наказом Головного управління Держпраці в Харківській області [PERSON] було звільнено з посади державної служби. Протягом 2020-2021 років засоби масової інформації неодноразово вказували на факти прояву корупції та різноманітні судові процеси над посадовими особами Держпраці не тільки в Харківській області, а також про кадрові скандали в ГУ Держпраці і ось нарешті органи владних повноважень почали позбавлятися «не чистих на руку» чиновників, навіть під приводом дисциплінарних проваджень..». Вказаний допис розміщений 15 червня 2023 року за наступним посиланням: « [INFO] ». Наявність та зміст допису, а також належність облікового запису в соціальній мережі Facebook, на якому розміщені публікації, відповідачем не заперечується як і та обставина, що він є автором спірних публікацій. Отже, позов пред`явлено до належного відповідача. Вирішуючи питання про визнання такою що не відповідає дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформації, поширеної у дописі [PERSON] від 15 червня 2023 року, суд приходить до наступного. За змістом статті 277\~ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Пунктом 19 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Так, відповідно до ч. 2 ст.\~30\~Закону України\~«Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно позиції ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти», зокрема у п.39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У п.75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Твердження - це висловлення, в якому об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді. Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 278/1638/19 (провадження № 61-3525св21), частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Як зазначено в постанові ВС від 02 червня 2022 року у справі № 757/55559/20-ц, вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Дослідивши інформацію, що є предметом позову, суд приходить до висновку, що вона виражена у посиланні на конкретні факти та події, що відбулися, носить стверджувальний характер. Інформацію, поширену у публікації відповідача можна перевірити на предмет її дійсності. Отже, інформація, щодо якої заявлено позов, не є оціночними судженнями. Відповідно до\~п.\~15\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вимоги цивільно-процесуального законодавства в частині доказування та подання доказів, позивач повинен довести недостовірність інформації, а відповідач навпаки - те, що поширена ним інформація відповідає дійсності. Позивачем на підтвердження своїх доводів про недостовірність інформації надані наступні докази: копія повістки про виклик від 16 липня 2021 року; копія повістки про виклик від 19 липня 2021 року. Відповідач жодних доказів не надав. Аналізуючи зазначені вище докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] підтвердив належними та допустимими доказами, що його відсутність у вказані в дописі дати у приміщенні адміністративної будівлі Головного управління Держпраці у Харківській області за адресою: [ADDRESS] відбулась із поважних причин. Відтак поширена інформація в цій частині не відповідає дійсності, тобто є недостовірною. На підставі викладеного, суд вважає, що поширена інформація про позивача без надання належних підтверджень, доказів зазначеного, є негативною та дискредитуючою, формує негативну оцінку особи позивача в очах суспільства. Таким чином, поширеною інформацією завдано шкоди особистим правам позивача - честі, гідності та діловій репутації. Відповідно до ст.277\~ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до пп. 24, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову та спростування недостовірної інформації у спосіб найбільш подібний до способу її поширення, а саме: шляхом розміщення відповідачем на власній веб-сторінці у мережі Фейсбук спростування. На підставі викладеного,

Outcome: approved