Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-10 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд стягнути на свою користь франшизу у сумі 2 500,00 грн. та моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн., посилаючись на вину відповідача у дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 04 жовтня 2022 року на території Саксаганського району міста. В обґрунтування вимог зазначено, що 04 жовтня 2022 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів сторін, винним у якій постановою суду від 25 листопада 2022 року визнано [PERSON] , на якого за ст. 124 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Про отримання механічних пошкоджень транспортними засобами сторонами було повідомлено до страхової компанії відповідача, якою установлено вартість пошкоджень у сумі 17 850,00 грн., що була виплачена страховиком. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована полісом № 206255345 від 23.10.2021, за якою розмір франшизи становить 2 500,00 грн. Оскільки відповідач відмовляється у добровільному порядку відшкодувати розмір франшизи, вона змушена звернутися до суду. Крім того, у результаті вчиненої дорожньо-транспортної пригоди, вона зазнала моральної шкоди, що виразилось у душевних переживаннях, яких вона зазнала у зв`язку з пошкодженням її автомобіля, в порушенні звичайного укладу життя, оскільки ремонт автомобіля потребував значного часу та матеріальних затрат та необхідністю витрачати свої кошти та час за зверненням до правничої допомоги з метою відстоювання своїх прав у суді. Тому просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 28 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 03 травня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні вимог з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача вимоги позову не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву на позов зазначено, що відповідач визнає позов в частині франшизи та вважає, що позивач умисно створила умови для неможливої сплати вищевказаної франшизи з метою створення спору про право на отримання даного відшкодування. Так, відповідачем і його представником було повідомлено позивача та страхову компанію «СГ ТАС» про згоду та бажання відшкодувати 2 500,00 грн. франшизи, що підтверджується наданими доказами, з яких убачається неможливість провести розрахунок з позивачем указаної суми, оскільки остання не надала банківських реквізитів для проведення транзакції та у телефонній розмові повідомила, що перебуває за кордоном. Страхова компанія «СГ ТАС» посилалась на конфіденційність інформації у відповіді щодо надання відповідачу для виплати банківських реквізитів позивача. У зв`язку з чим вважає відсутнім спір про відшкодуван6ня франшизи. Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди, то позивачем не надано доказів про перенесене душевне страждання відповідно до статей 23, 1167 ЦК України. Відновлення її прав відбулося шляхом відшкодування матеріальних збитків страховою компанією 10.01.2023, докази тривалості ремонту пошкодженого автомобіля відсутні. При цьому згідно відповіді ТОВ «Аудатекс Україна» калькуляція ремонту пошкодженого автомобіля позивача в системі інтернет ресурсу «Аудатекс» не проводилась. Також не могла бути завдана моральна шкода шляхом звернення позивачки до адвоката за правничою допомогою. Тому просить у задоволенні вимог у частині відшкодування моральної шкоди відмовити. У письмових запереченнях представником позивача зазначено, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди, де винним визнано відповідача, транспортний засіб позивача був пошкоджений, у зв`язку з чим [PERSON] було завдано суттєвих незручностей у використанні автомобіля, що призвело до душевних переживань, зміни психологічного стану та звичайного строю життя. Ситуація, що склалася між учасниками процесу, пригнічувала емоційний стан позивача, безкінечні розмови про сплату франшизи не дали бажаного результату, що стало причиною звернення до суду, тому наполягає на задоволенні вимог. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, 04 жовтня 2022року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Chevrolet Lacetti» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу марки «Daewoo Lanos» державний номерний знак [NUMBER] , належний позивачу [PERSON] . Постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 листопада 2022 року притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Позивачу [PERSON] страховиком сплачено страхове відшкодування у сумі 17 850,00 грн. Стосовно вимоги про сплату франшизи. Франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (частина 18 статті 9 Закону України «Про страхування» від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР). Згідно пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон № 1961-I), розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована на підставі полісу № 206255345 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до умов якого розмір франшизи складає 2 500,00 грн. За таких обставин відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу 2 500,00 грн франшизи як частину завданої, але не відшкодованої йому шкоди на підставі зазначеного та статей 1166, 1172, 1188 ЦК України (постанова Верховного суду від 11 січня 2023 року у справі № 211/3277/20 (провадження № 61-3442св22). При цьому судом взято до уваги, що відповідач [PERSON] фактично визнав позов у цій частині і у відзиві на позов не заперечував щодо стягнення з нього на користь позивача вказану суму франшизи. Стосовно наданих стороною відповідача доказів щодо бажання відповідача досудового врегулювання спору, то вони датуються травнем 2023 року, у той час як пригода мала місце у листопаді 2022 року, позов до суду було подано 24 квітня 2023 року. Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Водночас відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До таких належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Шкода, спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права, власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише внаслідок спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд дійшов висновку, що відповідач, як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану такими джерелом. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як роз`яснено в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У разі невідповідності цим вимогам, позовна заява залишається без руху. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., ратифікована 17.07.1997р.). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009р.; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004р.). Враховуючи, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів завдання шкоди її здоров`ю (відповідні медичні документи), суд доходить до висновку, що позивачу слід відшкодувати лише моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала через пошкодження її майна, у зв`язку з чим, була позбавлена користуватися транспортним засобом, що в свою чергу, вимагало додаткових зусиль для організації життя. Завдану моральну шкоду суд оцінює у розмірі 2 000,00 грн. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування сплаченого при подачі до суду судового збору у сумі 1 073,60 грн. за майнову вимогу про стягнення франшизи та 1 073,60 грн. за майнову вимогу про стягнення моральної шкоди, які з врахування задоволених вимог, підлягають стягненню на його користь з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог у частині відшкодування моральної шкоди, із розрахунку: 2 000,00 грн. (сума шкоди, задоволена судом) * 1 073,60 грн. (сума сплаченого судового збору) / 10 000,00 грн. (сума шкоди, заявлена до стягнення) = 214, 72 грн. Крім того, пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частина 8 статті 141 ЦПК України встановлює, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Так, в матеріалах цивільної справи при подані позову представником позивача було заявлено про попередній розрахунок витрат, які відповідач очікує понести на правничу допомогу у сумі 8 000,00 грн. та надано копії договору про надання правової допомоги № 21/03/23від 21.03.2023, свідоцтва, акту прийому-передачі послуг. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2023 року у справі № 484/449/22 (провадження № 61-10140св22) зазначено: «судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України)». Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною». При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19. Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 зазначила, що, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 липня 2023 року по справі № 357/7048/22 (провадження № 61-4642св23) погодився з висновками судів про правничої допомоги з банку на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що «для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат». Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] просила стягнути з відповідача на свою користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг, розмір гонорару адвоката за надання послуг складається із загальної кількості витрачених годин, де одна година наданої правової допомоги складає 1 000,00 грн. За надання юридичної консультації витрачено 1 годину, підготовка та подача до суду першої інстанції позовної заяви витрачено 7 годин. З врахуванням заперечень відповідача у цій частині та вимоги представника відповідача про відшкодування відповідачу витрат у більшому навіть розмірі, ніж заявлено позивачем, суд приходить до висновку, що підготовка та подання позовної заяви, а також час, використаний на надання цих послуг, зазначений в акті від 21 березня 2023 року, є правомірним, тому витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у заявленому розмірі.

Outcome: approved