Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-22 00:00:00

28.04.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем-1 було укладено Договір кредиту № 820/2-27/21/04-6/099, на підставі якого відповідачу-1 було надано кредит у розмірі 78 710, 00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, 28.04.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, відповідачем-1 та відповідачем-2 було укладено Договір поруки № 820/3-27/21/02-6/186, за умовами якого відповідач-2 поручився солідарно відповідати за виконання відповідачем-1 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту № 820/2-27/21/04-6/099 від 28.04.2006. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.10.2014 у справі № 643/10686/14-ц стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 820/2-27/21/04-6/099 від 28.04.2006 у розмірі 717 205, 76 грн. Оскільки вищевказане судове рішення відповідачами не виконано, заборгованість не погашена, позивачем нараховано та заявлено до стягнення: - \~ \~ \~ \~3% річних за період з 08.12.2019 року по 08.12.2022 року у розмірі 64 384, 10 грн.; - \~ \~ \~ \~інфляційні втрати за період з грудня 2019 року по жовтень 2022 року у розмірі 329 798, 91 грн. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В силу приписів ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й інші юридичні факти. За змістом ст. ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України цього Кодексу, за увесь час прострочення. Разом з цим, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за період з грудня 2019 року по жовтень 2022 року у розмірі 329\~798, 91 грн. та 3% річних за період з 08.12.2019 року по 08.12.2022 року у розмірі 64\~384, 10 грн., суд вважає його арифметично невірним та таким, що не повністю відповідає вимогам чинного законодавства, враховуючи наступне. Відповідно до вимог п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан в Україні, і наступними Указами воєнний стан був продовжений, а Указом Президента № 254/2023 від 01.05.2023 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб. Проте, всупереч вищевказаних вимог чинного законодавства позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за період з березня 2023 року жовтень 2022 року та 3% річних за період з 24.02.2022 року по 08.12.2022 року. Крім того, як вбачається з рішення Московського районного суду м. Харкова від 27.10.2014 у справі № 643/10686/14-ц з відповідачів як солідарних боржників було стягнуто заборгованість у розмірі 717\~205, 76 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 41\~676, 65 доларів США 65 центів, що складає 478\~439, 30 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 17\~627, 38 доларів США, що складає 206\~165, 28 грн., пені за прострочення терміну повернення кредиту у розмірі 527, 34 доларів США, що складає 6\~167, 58 грн., пені за прострочення терміну повернення відсотків у розмірі 1\~490, 59 доларів США, що складає 17\~433, 59 грн. Таким чином, з ухваленням рішення Московського районного суду м. Харкова від 27.10.2014 у справі № 643/10686/14-ц, яким стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 820/2-27/21/046/099, зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, тому позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за час прострочення. Проте, суд зазначає, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК України, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України. Інфляційні витрати, передбачені ст. 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є як основна сума заборгованості, так і проценти за користування кредитними коштами, встановлені договором. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16, постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 539/1937/16-ц. Отже, у розумінні наведених приписів, позивач вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% річних до повного виконання грошового зобов`язання, до якого входить сума заборгованості, яка складається із тіла кредиту у розмірі 487\~439, 30 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 206\~165, 28 грн., а всього 693\~604, 58 грн., за мінусом частково здійсненої оплати у розмірі 1\~826, 89 грн. Тобто базою нарахування має бути заборгованість у розмірі 691\~777, 69 грн. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що інфляційні втрати та 3% річних за користування грошовими коштами нараховані ним на загальну суму заборгованості 717\~205, 76 грн., яка стягнута на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 27.10.2014 у справі № 643/10686/14-ц, за мінусом часткової оплати у розмірі 1\~826, 89 грн., а саме 715\~378, 87 грн., тобто як на основну суму заборгованості за тілом кредиту і відсотками, так і на пеню, що свідчить про неврахування позивачем зазначених вимог закону та обставин справи і помилковість наведених розрахунків. Отже, сума боргу відповідачів за кредитним договором, на які слід нараховувати інфляційні збитки та 3 % річних слід рахувати із суми 691\~777, 69 грн. При цьому, здійснюючи перерахунок розміру інфляційних втрат суд керується методикою розрахунку інфляційних втрат, наведеною у постановах Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, від 23.09.2021 у справі №924/2/21, від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19. Підсумовуючи вищевикладене, за розрахунком суду розмір 3% річних за період з 08.12.2019 року по 23.02.2022 року складає 45\~941, 62 грн. ((691\~777, 69 грн. х 24 дні х 3%/365) + (691\~777, 69 грн. х 366 днів х 3%/366) + (691 777, 69 грн. х 365 днів х 3%/365) + (691\~777, 69 грн. х 54 дні х 3%/ 365)), а розмір інфляційних втрат за період з грудня 2019 року по лютий 2022 року 141\~405, 29 грн., які підлягають стягненню з відповідачів. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України). Разом з цим відповідачі не скористалися правом на подання відзиву на позов впродовж встановленого строку. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що відповідачі були позбавлені можливості у порядку частини 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України письмово та завчасно повідомити суд про неможливість подання у встановлений законом строк доказів та об`єктивних причини, з яких такі докази не могли бути подані у зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів пропорційно задоволеній частині позову.

Outcome: partial