Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-15 00:00:00

У лютому 2023 року до суду надійшла вказана цивільна справа за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] , в якому позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та стягнути штрафні санкції за порушення зобов`язання у розмірі 150000,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що 29 червня 2021 року за договором купівлі-продажу позивач набув у власність квартиру [ADDRESS] . Проте у вказаній квартирі, окрім позивача, ще зареєстрований відповідач як один із продавців вказаної квартири. За умовами договору купівлі-продажу, останній мав знятися з місця реєстрації у вказаній квартирі до 01 квітня 2022 року, в інакшому випадку - продавці повинні будуть спільно сплатити штрафні санкції у розмірі 1000,00 грн за кожен день невиконання такого обов`язку. Позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви про зняття відповідача з місця реєстрації у вказаній квартирі, оскільки у період воєнного стану відповідач має вчиняти ці дії самостійно, проте оскільки відповідач виїхав за межі України, здійснити цього фізично сам не може. У зв`язку із зазначеним позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та стягнути штрафні санкції за порушення зобов`язання у розмірі 150000,00 грн за період з 28 вересня 2022 року по 28 лютого 2023 року. Ухвалою суду від 29 березня 2023 року провадження у справі відкрито, постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися. Надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. У свою чергу відповідач позовні вимоги визнав частково. Так, від відповідача до суду надійшов відзив на позов, згідно якого останній частково погодився з доводами позивача та частково визнав позовні вимоги. Вказав, що, дійсно, є зареєстрованим у вказаній квартирі позивача, оскільки знятися з місця реєстрації не міг тривалий час у зв`язку з початком активних бойових дій російської федерації на території України та тимчасовим перебуванням на окупованій території, а саме в м. Бердянську Запорізької області. Пізніше відповідач виїхав з родиною на підконтрольну Україні територію та звертався до ЦНАПу із заявою про зняття його з місця реєстрації у вказаній квартирі, проте йому було роз`яснено, що вчинити це неможливо у зв`язку з тимчасовим закриттям доступу до ЄДР. З 28 вересня 2022 року відповідач проживає за межами України та фізично не має можливості знятися з місця реєстрації. Вважає, що вказані обставини обумовили його фізичну неможливість виконати вказаний у договорі купівлі-продажу квартири обов`язок, у зв`язку з чим просив суд задовольнити позов частково: визнати його таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, та знизити штрафні санкції до 5000,00 грн. Також посилався на те, що є інвалідом з дитинства, має на утриманні свою матір, дружину, дитину та свого брата. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29 червня 2021 року. Вказане підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно п.12 копії вказаного договору купівлі-продажу, відповідач мав знятися з місця реєстрації у вказаній квартирі до 01 квітня 2022 року, в інакшому випадку - продавці повинні будуть спільно сплатити штрафні санкції у розмірі 1000,00 грн за кожен день невиконання такого обов`язку (а.с.6). Позивач звертався із письмовою заявою про зняття відповідача із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) до Відділу реєстрації та обліку громадян виконкому ПМР, проте йому було відмовлено у задоволенні вказаної заяви на підставі того, що відповідач є військовозобов`язаним (п.3 ст.18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні"). Вказане підтверджується копіжю зазначеної заяви. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Отже, як позивач, так і відповідач мали можливість за власними письмовими заявами здійснити зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Проте позивачу у вказаному було відмовлено, що вже було раніше встановлено судом. При цьому суд погоджується із доводами відповідача, викладеними ним у відзиві на позов про те, що Єдиний демографічний реєстр тимчасово не працював, у зв`язку з чим самостійно здійснити зняття з місця проживання у вказаній квартирі останній не міг. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Попри це суд не може погодитися з доводами відповідача відносно його скрутного матеріального становища та перебування на його утриманні низки членів родини, оскільки позивачем не зазначено та не надано суду на підтвердження вищезазначеного жодних належних та достатніх у своїй сукупності доказів. Окрім цього, відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. І згідно правовій позиції Верховного Суду, викладеного останнім у постанові від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18, "лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку. Отже, форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання". Так, суд не може погодитися із доводами відповідача, викладеними ним у відзиві, відносно того, що він є інвалідом з дитинства, має онкохвору дружину та на його утриманні перебувають близькі родичі, оскільки ним не доведено здатність чи нездатність вказаних обставин впливати на реальну можливість виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу, а також не надано суду жодних належних та достатніх для підтвердження цього всього доказів. У свою чергу згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Так, суд, проаналізувавши викладені сторонами доводи, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши на їх підтвердження докази, прийшов до висновку, що дії відповідача щодо незняття його з зареєстрованого місця проживання не призвели до жодних надмірних збитків з боку позивача. Натомість сторонами у договорі купівлі-продажу було передбачено п.12, згідно якого відповідач мав знятися з місця реєстрації у вказаній квартирі до 01 квітня 2022 року, в інакшому випадку - продавці повинні\~будуть спільно сплатити штрафні санкції у розмірі 1000,00 грн за кожен день невиконання такого обов`язку (а.с.6). Відповідно правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №902/855/18, "Цивільні відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором". Отже, суд приходить до висновку, що заявлена до стягнення з відповідача сума шрафу в розмірі 150 000,00 грн є надмірно великою у співвідношенні зі збитками, яких міг зазнати позивач і які ним не доведені жодними доказами, що у випадку задоволення позову в межах заявлених сум може призвести до невиправданого збагачення позивача. На підставі всього вищевикладеного, зважаючи на наведені норми чинного законодавства, беручи до уваги наведені правові позиції Верховного Суду та часткове визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов частково, а саме визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та стягнути з нього на користь позивача штрафні санкції за договором купівлі-продажу у розмірі 20000,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн за вимогу немайнового характеру та 200,00 грн за вимогу майнового характеру, а разом - 1273,60 грн.

Outcome: partial