Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача про відшкодування майнової та моральної шкоди, в якому зазначили, що постійно проживали у м. Маріуполь, володіли двокімнатною квартирою. На момент початку воєнних дій Російської Федерації проти України [PERSON] разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] перебувала у м. Чернігові, [PERSON] - у м. Києві, а [PERSON] та [PERSON] - у м. Маріуполі, з якого вони поспіхом виїжджали через близько 35 російських блокпостів. Як пояснювали позивачі, внаслідок обстрілів було частково зруйновано та пошкоджено конструкцію будинку, впала міжкімнатна стіна у квартирі позивачів, квартира повністю вигоріла, а в подальшому будинок, де знаходилася квартира позивачів, було знесено російською окупаційною владою. Згідно звіту про оцінку майна ринкова вартість квартири позивачів становить 30 500 доларів США, що станом на день подачі позову до суду за офіційним курсом НБУ складає 1 115 342,30 грн. Враховуючи викладене, позивачі просять стягнути з відповідача на їх користь 1 115 342,30 грн. відповідно до їх рівних часток у спільній сумісній власності на квартиру, якою вони володіли. Крім того, позивачі вказували, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації до України у позивачів з`явилося постійне відчуття тривоги, вони пережили та переживають душевні страждання пов`язані із втратою домівки, усіх речей, які були ними нажиті протягом 30 років проживання у спільній квартирі. Зазначили, що виїжджаючи з окупованої території м. Маріуполя, позивачі [PERSON] та [PERSON] на кожному блок-посту терпіли приниження окупантів, пояснювали чому вони прямують до України, показували свої речі та роздягалися, а в подальшому їхали стоячи в одному з автобусів, які прямували до м. Бердянська та згодом до м. Запоріжжя, де перебували близько 33 годин в загальному підсумку, оскільки були взяті в полон, страждали через відсутність питної води та принижень окупантами під час вимушеного справляння природних потреб біля автобусу. Водночас, у м. Маріуполь на час початку воєнних дій проживала матір позивача [PERSON] , якій було 87 років і яку позивачі не мали змоги забрати, оскільки не мали власного автомобіля, а відстань від їх місця проживання до її будинку була близько 10 км. На початку березня 2022 року від потрапляння снаряду у будинок, де проживала матір позивача, сталося загоряння її квартири, пожежу вдалося загасити, сусід забив як зміг вибиті вікна її квартири, проте вже у квітні місяці 2022 року матір позивача сусіди знайшли мертвою у її квартирі та поховали у дворі будинку, в подальшому тіло матері позивача було перепоховано окупантами у братській могилі на Старокримському кладовищі м. Маріуполя. Враховуючи тривалий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, відчуття ними безперервного невгамовного душевного болю та страждань, позивачі оцінюють завдану їм моральну шкоду у загальному розмірі 150 000 доларів, яку просять стягнути з відповідача в рівних частинах на кожного члена родини, тобто по 30 000 доларів США, що станом на день звернення до суду з позовом складає 1 097 058 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12.04.2023 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 20.07.2023, у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачі не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, увстановлений строк представник відповідача не скористався правом надання відзиву на позовну заяву. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російською Федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російська Федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як убачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 19.11.1999 Управлінням міського майна міської ради (а.с.41). Згідно інформаційної довідки №24-13.01-3041 від 22.11.2019 (а.с.42), у квартирі [ADDRESS] , зареєстровано 5 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідок від 06.04.2022 та 30.04.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.17 зв., 22, 26, 30, 33), позивачі виїхали із зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання/ перебування [PERSON] - [ADDRESS] , фактичне місце проживання/ перебування [PERSON] та її сина [PERSON] - [ADDRESS] , фактичне місце проживання/ перебування [PERSON] та [PERSON] - [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідно до повідомлення про пошкоджене або втрачене нерухоме майно поданого [PERSON] через додаток Дія та зареєстрованого 31.03.2022, 05.03.2022 пошкоджено та знищено квартиру [ADDRESS] , квартира непридатна до експлуатації внаслідок пожежі, ушкоджені тримальні стіни або покрівля, знищено частину багатоквартирного будинку (а.с.43). Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.44), 13.05.2022 до реєстру внесені відомості про кримінальне провадження №12022052770001582 за ч.1 ст. 438 КК України за заявою [PERSON] щодо протиправних дій незаконних збройних формувань російської федерації, внаслідок яких пошкоджено належну позивачу квартиру за адресою [ADDRESS] , а також квартиру належну його матері [PERSON] за адресою [ADDRESS] , чим завдано збитків на суму 50000 доларів та 25000 доларів відповідно. Крім того, згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.37), 13.05.2022 до реєстру внесені відомості про кримінальне провадження №12022052770001581 за ч.1 ст. 115 КК України за заявою [PERSON] про втрату зв`язку з його матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована та мешкала за адресою [ADDRESS] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.09.2022 встановлено факт смерті бабусі [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у м. Маріуполі Донецької області у віці 87 років (а.с.39-40). Згідно звіту №101/23 про оцінку майна, складеного 10.03.2023 ТОВ «Експертно правова консалтингова компанія «ЮРЕКС», ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 30500 доларів США (а.с.45-66), що станом на день подачі позову до суду за офіційним курсом НБУ складає 1115342,30 грн. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Обґрунтовуючи вимоги позивачі посилалися на спричинення їй матеріальної та моральної шкоди в результаті артилерійських обстрілів під час вторгнення російської федерації до України, внаслідок чого було зруйновано їх квартиру, яка є непридатною для подальшого проживання та користування. Судом встановлено, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України, Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»). На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант, відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 08.06.1977), несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій, для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів. Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того, на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва Російської Федерації. Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-11/2 від 24.03.2022, якою додатково засуджує військову агресію Російської Федерації проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Постановою Верховної Ради України від 14.04.2022 затверджено заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», якою визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022. Відповідно до п.9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Судом встановлено, що позивачі постійно проживали та були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що Російська Федерація чинить збройну агресію проти України. Факт постійних артилерійських та ракетних обстрілів міста Маріуполь Донецької області військовими формуваннями Російської Федерації починаючи з 24.02.2022 також є загальновідомим. Статтями 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини гарантується кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Конституційний Суд України у своєму рішенні № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) від 12.04.2012 наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.ст. 1, 3 Конституції України). Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тож якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.10.2019 (справа №761/6144/15-ц, провадження №61-18064св18). Судом встановлено та вказана обставина не спростована відповідачем російською федерацією, що в результаті артилерійських обстрілів під час вторгнення російської федерації було зруйновано квартиру позивачів, внаслідок чого вона є непридатною для подальшого проживання та користування. Визначаючи розмір майнової шкоди, завданої позивачам збройною агресією російської федерації, суд бере до уваги звіт №101/23 про оцінку майна, складений 10.03.2023 ТОВ «Експертно правова консалтингова компанія «ЮРЕКС», за основу визначення вартості матеріальної шкоди. З урахуванням наведеного, з відповідача Російської Федерації на користь позивачів підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 30500 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату звернення до суду з позовом становить 1115342,30 грн., у зв`язку з чим у відповідності до позовних вимог на кожного позивача-власника знищеного майна слід стягнути по 278835,58 грн. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В абзаці другому п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі №686/13212/19. Окрім того, відповідно до ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 у справі № 760/17232/20-ц. Крім того, у своїй постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19 Верховний Суд також дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. Зокрема, Верховний Суд встановив, що такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН. Звертаючись до суду з позовом, позивачу в обґрунтування позовних вимог про відшкодування завданої моральної шкоди посилались на те, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації до України у позивачів з`явилося постійне відчуття тривоги, вони пережили та переживають душевні страждання пов`язані із втратою домівки, усіх речей, які були ними нажиті протягом 30 років проживання у спільній квартирі. Зазначали, що виїжджаючи з окупованої території м. Маріуполя, позивачі [PERSON] та [PERSON] на кожному блок-посту терпіли приниження окупантів, пояснювали чому вони прямують до України, показували свої речі та роздягалися, а в подальшому їхали стоячи в одному з автобусів, які прямували до м. Бердянська та згодом до м. Запоріжжя, де перебували близько 33 годин в загальному підсумку, оскільки були взяті в полон, страждали через відсутність питної води та принижень окупантами під час вимушеного справляння природних потреб біля автобусу. Водночас, у м. Маріуполь на час початку воєнних дій проживала матір позивача [PERSON] , якій було 87 років і яку позивачі не мали змоги забрати, оскільки не мали власного автомобіля, а відстань від їх місця проживання до її будинку була близько 10 км. На початку березня 2022 року від потрапляння снаряду у будинок, де проживала матір позивача, сталося загоряння її квартири, пожежу вдалося загасити, сусід забив як зміг вибиті вікна її квартири, проте вже у квітні місяці 2022 року матір позивача сусіди знайшли мертвою у її квартирі та поховали у дворі будинку, в подальшому тіло матері позивача було перепоховано окупантами у братській могилі на Старокримському кладовищі м. Маріуполя. Тому, беручи до уваги перебування позивачів у стані постійного стресу, тривожності та нервозності внаслідок збройної агресії Російської Федерації, що призвело до позбавлення їх власного житла та речей, а також до втрати близького родича, враховуючи тривалий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, відчуття ними безперервного невгамовного душевного болю та страждань,з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди у відповідності до заявлених позовних вимог у розмірі 150000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату звернення до суду з позовом становить5485290 грн., які підлягають стягненню на користь кожного з позивачів у рівних частинах у сумі 1097058 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачі при зверненні до суду з позовом були звільнені від сплати судового збору, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача російської федерації на користь держави. Загальна сума, яка підлягає стягненню 6600632,30 грн. (1115342,30 грн. + 5485290 грн.). Відповідно до ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір» станом на дату звернення до суду з позовом (30.03.2023) позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1% від ціни позову, тобто 66006,32 грн., який перевищує граничний розмір судового збору встановлений станом на 30.03.2023 та який складає 13420 грн. Тому з відповідача Російської Федерації на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 13420 грн.

Outcome: approved