Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

Позивач Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відібрання дітей у матері без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів і свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідачка [PERSON] , [INFO] є матір`ю малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відомості про батьків дітей записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України і відповідачка [PERSON] по відношенню до малолітніх дітей є одинокою матір`ю. З 07.04.2022 року дітей взято на облік як таких, що опинилися в складних життєвих обставинах. Родина проживає в квартирі [ADDRESS] . У вказаному помешканні відсутні умови для проживання дітей, так як квартира повністю захаращена сміттям. [PERSON] має негативну соціальну історію, так як ще у 2018 році була отримувачем соціальних послуг, як така, що перебувала в складних життєвих обставинах. Після цього ситуація в родині не змінилася. Неодноразово за адресою проживання сім`ї [PERSON] виходили представники Упраління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, працівники ювенальної превенції Національної поліції України, працівники Сумського міського центру соціальних служб, але не вдавалося потрапити до помешкання, так як відповідачка двері не відчиняє, на телефонні дзвінки не відповідає. 01.04.2022 року [PERSON] разом з дітьми була доставлена працівниками поліції до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, так як працівники поліції знайшли дітей біля сміттєвих баків без догляду дорослих. Діти були брудними, від них смерділо, одяг не відповідав сезону. Мати знаходячись в приміщенні управління неадекватно реагувала на ситуацію, розповідала незрозумілі речі, давала відповіді, що не відповідали поставленим запитанням. В цей день діти разом з матір`ю були доставлені до медичного закладу в Сумську обласну дитячу лікарню, де мати дітей під час перебування недовірливо ставилася до медперсоналу, не виконувала рекомендації лікарів. 26.04.2022 року [PERSON] разом з дітьми самовільно покинула лікарню. 13.04.2022 року [PERSON] була оглянута лікарем психіатром, де їй було запропоновано пройти повне медичне обстеження та лікування в умовах психіатричного стаціонару, від чого вона відмовилася. Така поведінка матері дітей вказує на те, що є загроза життю та здоров`ю малолітніх дітей, а тому просить суд відібрати дітей у матері без позбавлення її батьківських прав та стягнути аліменти на утримання дітей. Представник позивача Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради в судовому засіданні позов підтримала повністю, просить суд позов задоволити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просить суд повернути їй дітей, так як вважає, що їх незаконно відібрали у неї. Суд, вислухаши сторони, дослідивши матеріали справи вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного: Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] , [INFO] є матір`ю малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей(а.с.3-4). Відомості про батьків дітей записані відповідно до ч.1 ст. 135 СК України(а.с.5-7) і відповідачка [PERSON] по відношенню до малолітніх дітей є одинокою матір`ю. З 07.04.2022 року дітей взято на облік як таких, що опинилися в складних життєвих обставинах (а.с.15). Відповідачка [PERSON] має негативну соціальну історію, так як ще у 2018 році була отримувачем соціальних послуг, як така, що перебувала в складних життєвих обставинах. Після цього ситуація в родині не змінилася. Неодноразово за адресою проживання сім`ї [PERSON] виходили представники Упраління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради, працівники ювенальної превенції Національної поліції України, працівники Сумського міського центру соціальних служб, але їм не вдавалося потрапити до помешкання, так як відповідачка двері не відчиняє, на телефонні дзвінки не відповідає. 01.04.2022 року [PERSON] разом з дітьми була доставлена працівниками поліції до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, так як працівники поліції знайшли дітей біля сміттєвих баків без догляду дорослих. Діти були брудними, від них смерділо, одяг не відповідав сезону. Мати знаходячись в приміщенні управління неадекватно реагувала на ситуацію, розповідала незрозумілі речі, давала відповіді, що не відповідали поставленим запитанням. В цей день діти разом з матір`ю були доставлені до медичного закладу в Сумську обласну дитячу лікарню, де мати дітей під час перебування недовірливо ставилася до медперсоналу, не виконувала рекомендації лікарів. 26.04.2022 року [PERSON] разом з дітьми самовільно покинула лікарню. 13.04.2022 року [PERSON] була оглянута лікарем психіатром, де їй було запропоновано пройти повне медичне обстеження та лікування в умовах психіатричного стаціонару, від чого вона відмовилася. [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] . У вказаному помешканні відсутні умови для проживання дітей, так як квартира повністю захаращена сміттям. За результатами відвідування 07.07.2023 року працівниками Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради та працівниками поліції дітей було вилучено із сім`ї та поміщено на обстеження та лікування до КНП «Дитяча клінічна лікарня Святої Зінаїди» Сумської міської ради. В цей день до квартири працівникам поліції та управління потрапити знову не вдалося, так як вхід до приміщення квартири і все приміщення квартири захаращене сміттям, яке при відкриванні дверей вивалюється з квартири в тамбур, що підтверджується фотографіями до акту обстеження умов проживання малолітніх дітей. В цей день 07.07.2023 року менша дитина [PERSON] був зовсім оголений, коли прийшли працівники, а старший хлопчик [PERSON] навпаки був тепло вдітий, що не відповідало температурному режиму літнього сезону, діти були брудними. Працівники управління та працівники поліції вкотре не мали можливості оглянути приміщення квартири, де мешкають малолітні діти та подивитися умови, які створені для приймання іжі дітьми і взагалі не мали можливості оглянути, який продуктовий набір має сім`я, чим харчуються діти, чи є холодильник взагалі в квартирі. В цей час мати дітей відповідачка [PERSON] та баба дітей [PERSON] поводили себе неадекватно, чинили перешкоди працівникам управління та поліції, а саме зачиняли та тримали двері в квартиру, кидали сміттям у працівників, кидали скляні банки, пляшки, кричали, лаялися. Такі їх дії спричинили травму голови меншій дитині [PERSON] , якого в подальшому було доставлено до лікарні, бо була розсічена лобна ділянка голови і вже в лікарні було накладено шов у травмпункті. За результатами відвідування, відповідно до п.5 Порядку забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі дітей, які постраждали від жорстокого поводження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2020 року №585 було проведено оцінку рівня безпеки дітей. З метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безпеки дітей 07.07.2023 року малолітніх дітей було вилучено із сім`ї і поміщено на обстеження та лікування до КНП «Дитяча клінічна лікарня Святої Зінаїди» Сумськї міської ради. Після чого 17.07.2023 рку [PERSON] влаштовано до КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини, а [PERSON] до Сумського центру соціально-психологічної реабілітації дітей області. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, в судовому засіданні на запитання головуючого не відповідала, розповідала в суді все що не стосується предмету позову, давала відповіді, що не відповідали поставленим питанням, поводила себе агрессивно. Відповідачкою [PERSON] не надано суду доказів відновлення становища задля виховання дітей в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості та не спростовано зазначені позивачем обставини справи. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України, та згідно з ч.ч.1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.4 ст.155 Сімейного кодексу України - ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч.1 ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або органу опіки та піклування. Відповідно до ч.2 ст.170 Сімейного кодексу України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки зобов`язаний у семиденний строк подати до суду позов про позбавлення батьківських прав або про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Згідно ч.3 ст.170 Сімейного кодексу України - якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року). З огляду на викладене, суд зазначає, що підставою відібрання дитини без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї небезпечної для дитини обстановки: її життя, здоров`я і морального виховання. Як було встановлено в судовому засіданні малолітні діти не доглянуті, позбавлені піклування та нормальних побутових умов, мати дітей не піклується про здоров`я дітей. Частина 2 ст. 155 Сімейног кодексу України містить спеціальне застереження про те, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає, що умови проживання дітей з відповідачкою дійсно є небезпечними для їх життя та здоров`я, оскільки відповідачка не здійснює належного догляду за дітьми, а також з урахуванням встановлених під час судового засідання обставин, що підтверджують недбале поводження з дітьми, суд дійшов висновку про необхідність відібрання малолітніх: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав. Крім того, відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Суд, оцінивши зібрані по справі докази, враховуючи, визначені законом обставини при визначенні розміру аліментів та відсутності документально підтверджених заперечень відповідача щодо їх розміру, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. В силу ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ст. 3 Конвенції «Про права дітей» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки необхідно стягнути судовий збір на користь держави в сумі 992 грн. 40 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved