Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-28 00:00:00

У березні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 17 червня 2016 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано Лисичанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану управління юстиції Головного територіального у Луганській області, про що складений відповідний актовий запис №136. Під час вказаного шлюбу у них народилися сини: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, сімейне життя у нього з відповідачкою не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені, спільного господарства вони не ведуть, у зв`язку з чим вважає, що збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачкою є неможливе та суперечить його інтересам й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачкою він не має. Посилаючись на вказане, просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою, зареєстрований 17.06.2016 року, Лисичанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану управління юстиції Головного територіального у Луганській області, та залишити дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за його місцем проживання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, незважаючи на те, що належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, в тому числі шляхом розміщення на сайті суду оголошення про її виклик. Причину своєї неявки суду не повідомила. Відзиву на позов та жодних клопотань, заяв до суду не надала. Так, положеннями ч.1 ст. 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Крім того, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що 17 червня 2016 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано Лисичанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану управління юстиції Головного територіального у Луганській області, про що складений відповідний актовий запис №136 (а/с 10). Під час вказаного шлюбу у них народилися сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а/с 8-9). Наведені обставини підтверджуються копіями долучених до матеріалів справи свідоцтвами про народження дітей (а/с 8-9). Крім того, судом встановлено та убачається зі змісту поданого позову, що між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, спільного господарства вони не ведуть та проживають окремо й відповідно позивач наміру продовжувати подружні відносини із відповідачкою не має. Спір щодо поділу спільного майна подружжя, як убачається зі змісту поданого позову відсутній та доказів на спростування вказаного відповідачкою не надано. Так, згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині залишення дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] на утриманні батька, то суд зазначає наступне. Так, згідно зі ст.141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В даній справі звертаючись до суду з позовом, позивач одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд фактично констатувати, на чиєму утриманні після розірвання шлюбу залишаться неповнолітні діти [PERSON] , та [PERSON] , не змінюючи при цьому їх місце проживання. Одночасно, позивач посилається на те, що діти проживають разом із ним, він самостійно займається їх вихованням та фактично вони знаходиться на його утриманні, а відповідачка з ними не проживає та не забезпечує дітей. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивач звертаючись з позовом, обґрунтовуючи залишення на його утриманні неповнолітніх дітей посилається на те, що відповідачка з ними не проживає, не приймає участі в утриманні дітей. Однак доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано, як й не надано доказів того, що на час звернення до суду діти проживають разом із ним. Таким чином вимога про залишення неповнолітніх дітей на утриманні батька, на думку суду, не буде відповідати найкращим інтересам дітей. В свою чергу, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, що відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачем не доведено той факт, що неповнолітні діти сторін знаходяться тільки на його утриманні, не зазначено тривалість такого утримання, а також не вказано місця проживання дітей. Також відсутні будь які докази створення перешкод відповідачкою [PERSON] у залишенні на утриманні неповнолітніх дітей з батьком до дати подання позову і позивач таких доказів не надав. Також суд зауважує, що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини, що визначено ст.141 Сімейного кодексу України. Аналізуючи наведені норми права, суд відзначає, що своїм рішенням не може змінити норми Конституції України та норми сімейного законодавства, які чітко визначають рівність обов`язків батьків щодо виховання та утримання дітей, а відтак, позов у цій частині, а саме - залишення неповнолітніх дітей на утриманні позивача не відповідає нормам діючого законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні вимоги [PERSON] щодо залишення на його утриманні неповнолітніх дітей.

Outcome: partial