Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-20 00:00:00

АТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів - [PERSON] та [PERSON] на його користь 3% річних у розмірі 19 907,36 грн. та інфляційні втрати у розмірі 97 236,07 грн., а також судовий збір по 1 240,50 грн. з кожного. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02.04.2008 між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір №0794 SK. В забезпечення зобов`язань за кредитним договором, між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого вона зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] його боргових зобов`язань перед кредитором в повному обсязі. Позичальник не виконав зобов`язання по кредитному договору, на протязі тривалого часу не сплачував суми заборгованості перед кредитором, в результаті чого виникла заборгованість за користування кредитними коштами та кредитор зазнав збитків. 01.04.2014 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області прийнято рішення у справі №308/17525/13-ц про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь кредитора суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 220 991,07 грн. та 2 209,91 грн. судового збору. Згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду №308/17525/13-ц від 28.01.2021 замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) на АТ «Універсал Банк». Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання. Таким чином, наявність судових актів про стягнення заборгованості, у тому числі стосовно яких є ухвала про відстрочку чи розстрочку виконання, не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 14.09.2010 №36/358, від 16.02.2011 №17/177-10 та постанови Верховного Суду України від 04.07.2011 №13/210/10). Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України у справі №6-157цс16 від 25.05.2016, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно розрахунку заборгованості станом на 09.12.2022 до позовної заяви, втрат від інфляційних процентів та трьох процентів річних становить 117 143,43 грн., з яких: інфляційні втрати - 97 236,07 грн.; три відсотка річних 19 907,36 грн. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.01.2023 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомлення сторін. Також вказаною ухвалою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином, разом з тим у позовній заяві просив здійснювати розгляд справи без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. 13.04.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що на момент звернення Акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення 3% річних та витрат від інфляційних процесів, позивач не повідомив суд про те, що фактично подав аналогічну за предметом, сторонами та з аналогічних підстав позовну заяву. Це справа №308/17525/13-ц, згідно якої, серед вимог позовної заяви було прохання про стягнення 3% річних та витрат від інфляційних процесів, які й були задоволені рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.04.2014. Відтак, позовна заява підлягає залишенню без розгляду, враховуючи, що на момент відкриття провадження у справі, в провадженні цього ж суду існувала інша позовна заява, між тими самими сторонами, з тим самим предметом та з тих самих підстав, щодо якої було вирішено питання про відкриття провадження та прийнято рішення про задоволення позовних вимог. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються не залежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час. Відповідно до п.18 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України короновірусної хвороби COVID-19», що набрав законної сили 04.07.2020. У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України короновірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцяти денний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення . Таким чином, на період дії карантину, відповідача звільнено від обов`язку сплатити нарахувань, в тому числі 3% та інфляційних втрат. 18.08.2023 відповідачем подано доповнення до відзиву, в яких він також зазначив про відсутність підстав для стягнення з нього трьох відсотків річних та інфляційних втрат через введення на території України воєнного стану та дії на території України надзвичайного стану - карантину. Крім того зазначив, що позивачем не додано до позову договору, яким було засвідчено розмір процентів за прострочення виконання зобов`язань. Борг виник і зафіксований рішенням суду у 2014 році, а позовні вимоги стосуються додаткових вимог щодо основної вимоги, по якій у 2014 році вже винесено рішення суду, а тому строк позовної давності сплив у 2017 році. В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у видзові та доповненні до нього. Зазначив, що кошти в рахунок погашення боргу не сплачував. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За змістом статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про іпотечний кредит №0794 SK від 02.04.2008. Рішенням Ужгородського міскрайонного суду Закарпатської області від 01.04.2014 в цивільній справі №308/17525/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Закарпатське» ПАТ «ВТБ Банк» до [PERSON] та [PERSON] , солідарно стягнено заборгованість за Договором про іпотечний кредит №0794 SK від 02.04.2008 в розмірі 220 991,07 грн з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ Банк». Рішення набрало законної сили 09.06.2014. Як випливає з мотивувальної частини рішення, заборгованість становить 220 991,07 грн. та складається з: боргу за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту - 208 119, 04 грн., з яких 5 586,63 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 202 482,15 грн. - поточна заборгованість за кредитом; 14.74 грн. - інфляційні витрати; 35.52 грн. - три проценти річних та боргу за процентами (плата за користування кредитом) з урахуванням 3% річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів - 12 359,06 грн., з яких 12 212,79 грн. - прострочена заборгованість за процентами за період з 03.07.2013 р. по 05.12.2013 р.; 66,22 грн. - інфляційні витрати; 80.05 грн. - три проценти річних , нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо сплати процентів, пеня, нарахована у зв`язку з несвоєчасним погашенням кредиту та сплатою процентів по ньому в розмірі подвійної облікової ставки НБУ 512, 97 грн. Таким чином, заборгованість за Договором про іпотечний кредит №0794 SK від 02.04.2008 складає 220 281,57 грн. Судом встановлено, що 16.07.2014 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області видано виконавчі листи у справі №308/17525/13-ц. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.01.2021 замінено сторону виконавчого провадження у справі № 308/17525/13-ц про «солідарне стягнення з [PERSON] ( [INFO] , мешканця: [ADDRESS] , ідентифікаційний код: [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] , мешканки [ADDRESS] , ідентифікаційний код - [NUMBER] ) на користь ПАТ «ВТБ Банк» в особі відділення «Закарпатське» ПАТ «ВТБ БАНК» заборгованість за Договором про іпотечний кредит № 0794 SK від 02.04.2008 у розмірі 220 991,07 грн. та судовий збір у розмірі 2 209,91 грн. із стягувача ПАТ «ВТБ Банк» на його правонаступника - АТ «Універсал Банк» ( 04114, м. Київ, вул. автозаводська, 54/19, ідентифікаційний код ( код за ЄДРПОУ: 21133352). В судовому засіданні відповідач підтвердив, що з часу набрання законної сили рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.04.2014 про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ Банк» в особі відділення «Закарпатське» ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості за Договором про іпотечний кредит №0794 SK від 02.04.2008 у розмірі 220 991,07 грн., погашення заборгованості не здійснювалось. Згідно з наданим позивачем розрахунком випливає, що втрати від інфляційних процесів та трьох 3% річних за період з 01.11.2019 по 31.10.2022 на суму боргу 220 991,07 грн. складає 97 236,07 грн. інфляційних втрат та 19 907,36 - три проценти річних. Статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Верховний Суд України в правовому висновку по справі № 6-1206цс15 від 23.09.2015 зазначив: "виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України". Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 вищевказаного Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання. Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі N 6-42цс11). Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки порушення боржником грошового зобов`язання не є неустойкою. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, відповідачі мають невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду та ухвалою суду про заміну сторони виконавчого провадження, які набрали законної сили, про солідарне стягнення з відповідачів 220 991,07 грн. Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. Суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до ст. 625 ЦК України носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора. Свого часу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відтак, враховуючи, що рішення суду не виконано, борг існує, зобов`язання є триваючим, а позовні вимоги заявлені в межах трьорічного строку, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду. Відповідач заперечуючи вимоги позивача покликається на п.18 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). А також на Закон України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України короновірусної хвороби COVID-19», що набрав законної сили 04.07.2020. У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України короновірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцяти денний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення . Суд частково погоджується з доводами відповідача, зокрема в частині періоду дії воєнного стану, а саме з 24.02.2022 по 09.12.2022 (за який нараховані 3% річних та інфляційні втрати). Щодо дії Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України короновірусної хвороби COVID-19», то такий звільняє від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення та не охоплює відповідальність за ст. 625 ЦК України. Відтак, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме за період з 01.11.2019 по 23.02.2022, із наявного боргу за основним зобов`язанням в розмірі 220 281,57 грн. Таким чином, за період з 01.11.2019 по 23.02.2022 3% річних (220 281,57 х3%/365х845) складають 15 298,97 грн., а інфляційні втрати (220 281,57(сума боргу) х118,762%(сукупний індекс інфляції)/100%- 220 281,57(сума боргу)) - 41 329,87 грн. На підставі наведеного, суд приходить до виснову, що позов Акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% річних та втрат від інфляційних процесів слід задовольнити частково. Стягнути солідарно із [PERSON] , [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість у вигляді інфляційних втрат за час прострочення з 01.11.2019 по 23.02.2022 в сумі 41 329 (сорок одна тисяча триста двадцять дев`ять) грн. 87 коп. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги були заявлені в розмірі 117 143,43 грн., задоволено вимоги в розмірі 56 628,84 грн., що складає 48,34 %, а тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати за сплачений судовий збір в розмірі по 599 грн. 66 коп.

Outcome: partial