Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] 28.02.2023 року звернулась до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, а саме просила витребувати на користь [PERSON] з незаконного володіння від [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223110100:01:066:0074, площею 0,1000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позов, зазначила, що позивачка постійно проживала разом із цивільним чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Даний житловий будинок вона збудувала разом із покійним чоловіком та вказаний будинок належав їй на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого 29.08.2006 року Обухівською міською радою Київської області на підставі рішення Виконкому. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 11720523 від 04.09.2006 року на її ім`я було зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 78,6 м2, сарай, літньої кухні, погребу, сараю, вбиральні. ЇЇ племінниця, [PERSON] , довгий час просила в неї дозвіл проживати у її житловому будинку разом з нею та її цивільним чоловіком, оскільки не має власного будинку і запропонувала їй свої послуги по забезпеченню її та її цивільного чоловіка доглядом, харчуванням, утриманням житлового будинку і присадибної ділянки (городу) в належному стані. Вона дозволила їй проживати разом з ними так як вони потребували допомоги і вона погано себе почувала. 10 червня 2016 року, [PERSON] , сказала що їм необхідно поїхати та підписати нотаріальну довіреність та інші документи, які стосуються її житлового будинку, однак як вона дізналась пізніше, вона підписала нотаріальні договори дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Через деякий час після початку спільного проживання відповідачка стала ображати її та її цивільного чоловіка, знущатись внаслідок чого її самопочуття погіршилось, в неї майже відняло ноги, а тому вона їздить до Обухівської ЦРЛ на лікування. У червні 2016 року, [PERSON] повідомила їй, що вона підписала у нотаріуса договір дарування власного житлового будинку, а тому вона може вигнати її у будь-який час. В подальшому, [PERSON] вказала їй, що вона має зібрати свої речі та піти разом з цивільним чоловіком на вулицю. Щодня, відповідачка шантажуючи її, вимагала переписати на неї дві земельні ділянки, що розташовані під житловим будинком (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) та для ведення особистого селянського господарства (город). Однак, [PERSON] не знала про те, що земельна ділянка на той момент була в користуванні [PERSON] , однак правовстановлюючі документи так і не були оформлені. В серпні 2016 року, вона звернулась до приватного нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Київської області, Головкіної Я.В. для з`ясування, які саме документи нею були підписані, внаслідок чого приватний нотаріус роз`яснив їй, що вона підписала 2 договори дарування. Згідно інформаційної з ДРРП № 318437400 від 22.12.2022 року право власності на житловий будинок загальною площею 78,6 м2 , житлова площа 42,9 м2, що розташований за адресою [ADDRESS] , належить, [PERSON] . Рішенням Обухівської міської ради № 954/45-41-VII від 27.11.2018 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] була затверджена документація із землеустрою та було вирішено передати у приватну власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,1000 га. кадастровий номер 3223110100:01:066:0074, що розташована в [ADDRESS] . 18.07.2016 року позивачка зверталась до Обухівської міської ради Київської області із заявою за вх. № 2235 про призупинення оформлення права власності на дві земельні ділянки (житлова забудова та ОСГ), які знаходяться біля її будинку. Листом Виконавчого комітету Обухівської міської ради від 12 серпня 2016 року за Вих.№1990 позивачці було повідомлено: «Розглянувши вашу заяву від 18.07.2016 року №2235 виконавчий комітет Обухівської міської ради повідомляє, що заява стосовно виділення земельної ділянки [PERSON] призупинена, зазначаємо, що земельна ділянка виділена вам на підставі рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради №710 від 28.10.1997 року площею 0,700 га.». За таких обставин позивач позбавлена можливості у правовий спосіб відновити порушене право власності на належну їй земельну ділянку тож змушена звертатись до суду з відповідною заявою. Також позивачка просила стягнути з відповідачки на її користь понесені судові витрати. 28.03.2023 року винесена ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження та призначення по справі підготовчого судового засідання. 14.06.2023 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явились. Позивачка в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник позивачки подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про поважність неявки суду не повідомила, хоч про день, час, та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник відповідача Обухівської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, про поважність неявки суду не повідомив, хоч про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У свою чергу відповідач відзив на позовну заяву у строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження, до суду не подав, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, а тому суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивачка [PERSON] постійно проживала разом із цивільним чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Даний житловий будинок вона збудувала разом із покійним чоловіком та вказаний будинок належав їй на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого 29.08.2006 року Обухівською міською радою Київської області на підставі рішення Виконкому. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 11720523 від 04.09.2006 року на її ім`я було зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 78,6 м2, сарай, літньої кухні, погребу, сараю, вбиральні. Племінниця позивачки, [PERSON] , досить довгий час просила дозволу проживати у даному житловому будинку разом з позивачкою та її цивільним чоловіком, оскільки не має власного будинку і запропонувала свої послуги по забезпеченню їх з цивільним чоловіком доглядом, харчуванням, утриманням житлового будинку і присадибної ділянки (городу) в належному стані. Позивачка дозволила їй проживати разом з ними так як вони потребували допомоги і вона погано себе почувала. 10 червня 2016 року, [PERSON] , сказала що їм необхідно поїхати та підписати нотаріальну довіреність та інші документи, які стосуються цього житлового будинку, однак як позивачка дізналась пізніше, вона підписала нотаріальні договори дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Через деякий час після початку спільного проживання відповідачка стала ображати позивачку та її цивільного чоловіка, знущатись внаслідок чого її самопочуття погіршилось, в неї майже відняло ноги, а тому позивачка їздить до Обухівської ЦРЛ на лікування. У червні 2016 року, [PERSON] повідомила їй, що вона підписала у нотаріуса договір дарування власного житлового будинку, а тому вона може вигнати позивачку у будь-який час. В подальшому, [PERSON] вказала їй, що вона має зібрати свої речі та піти разом з цивільним чоловіком на вулицю. Щодня, відповідачка шантажувала, вимагала переписати на неї дві земельні ділянки, що розташовані під житловим будинком (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) та для ведення особистого селянського господарства (город). Однак, [PERSON] не знала про те, що земельна ділянки на той момент були в користуванні позивачки, однак правовстановлюючі документи так і не були оформлені. В серпні 2016 року, вона звернулась до приватного нотаріусу Обухівського районного нотаріального округу Київської області, Головкіної Я.В. для з`ясування, які саме документи вона підписала, внаслідок чого приватний нотаріус роз`яснив, що вона підписала 2 договори дарування, а саме: -Договір дарування однієї другої частки житлового будинку від 10.06.2016 року за № 3009 між позивачкою ( Дарувальник ) та [PERSON] (Обдарована) посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу, Київської області, Головкіною Я.В. -Договір дарування однієї другої частки житлового будинку від 10.06.2016 року за № 3014 між позивачкою ( Дарувальник ) та [PERSON] (Обдарована) посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу, Київської області, [PERSON] 18 липня 2016 року позивачка подала заяву до Обухівської міської ради за вх. №2235 про зупинення процедури передачі у приватну власність двох земельних ділянок, які є складовою домоволодіння, що розташовано в [ADDRESS] в зв`язку із зверненням [PERSON] до Обухівського райсуду Київської області із позовною заявою про визнання недійсними двох вищевказаних договорів дарування житлового будинку. Листом Виконавчого комітету Обухівської міської ради від 12 серпня 2016 року за Вих.№1990 мені було повідомлено: «Розглянувши вашу заяву від 18.07.2016 року №2235 виконавчий комітет Обухівської міської ради повідомляє, що заява стосовно виділення земельної ділянки [PERSON] призупинена, зазначаємо, що земельна ділянка виділена вам на підставі рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради №710 від 28.10.1997 року площею 0,700 га.» 30 березня 2018 року [PERSON] , побила позивачку в присутності її цивільного чоловіка, нанесла їй удар правою рукою по голові в ліву сторону в область щоки, далі нанесла удар лівою рукою по голові в праву сторону в область скроні в наслідок чого вона впала на ліжко та втратила свідомість. Згідно висновку експерта № 36 від 27.08.2018 року, у позивачки були виявлені тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, крововиливів навколо лівого ока з поширенням на ліву надбрівну область та спинку носа зліва, в лівій скроневій області, в правій тім`яній області. Виявленні тілесні ушкодження утворилися від дії тупим(-ими) твердими (-ими) предметом (-ами) з обмеженою травмуючою поверхнею і в комплексі відносяться до легких тілесних ушкоджень, які призводять до короткочасного розкладу здоров`я. 20 квітня 2018 року по факту спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] було внесено Обухівським відділом поліції Головного управління Національної Поліції в Київській області відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито відносно [PERSON] кримінальне провадження за номером 12018110230000371 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 125 КК України. В подальшому прокурор змінив кримінально-правову кваліфікацію даного злочину на ч. 2 ст. 125 КК України. 12 червня 2020 року вироком Обухівського районного Київської області [PERSON] було визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 ст.125 КК України та признано їй покарання у виді штрафу 850 гривень. 23 лютого 2021 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Обухівського районного суду Київської області залишено без змін. Згідно витягу з ДРРП № 318436172 від 22.12.2022 року зареєстровано право власності гр. [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку загальної площі 78,6 м2, житлова площа 42,9 м2 , що розташований за адресою [ADDRESS] , припинено на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 16.02.2022 року. Згідно витягу з ДРРП № 318436651 від 22.12.2022 року право власність гр. [PERSON] на частину житлового будинку загальної площі 78,6 м2 , житлова площа 42,9 м2, що розташований за адресою [ADDRESS] , припинено на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 16.02.2022 року. Згідно інформаційної з ДРРП № 318437400 від 22.12.2022 року право власності на житловий будинок загальною площею 78,6 м2 , житлова площа 42,9 м2, що розташований за адресою [ADDRESS] , належить позивачці, [PERSON] . Рішенням Обухівської міської ради № 954/45-41-VII від 27.11.2018 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) [PERSON] була затверджена документація із землеустрою та було вирішено передати у приватну власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,1000 га. кадастровий номер 3223110100:01:066:0074, що розташована в [ADDRESS] . 18.07.2016 року позивачка зверталась до Обухівської міської ради Київської області із заявою за вх. № 2235 про призупинення оформлення права власності на дві земельні ділянки (житлова забудова та ОСГ), які знаходяться біля будинку позивачки. Листом Виконавчого комітету Обухівської міської ради від 12 серпня 2016 року за Вих.№1990 позивачці було повідомлено: «Розглянувши вашу заяву від 18.07.2016 року №2235 виконавчий комітет Обухівської міської ради повідомляє, що заява стосовно виділення земельної ділянки [PERSON] призупинена, зазначаємо, що земельна ділянка виділена вам на підставі рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради №710 від 28.10.1997 року площею 0,700 га.» Рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради від 28.10.1997 року № 710 - є чинним, не скасовано, а тому передача у приватну власність земельної ділянки [PERSON] відбулась з порушення порядку передачі земельної ділянки в розумінні вимог ст.ст.116-118 ЗК України. Перехід права власності на житловий будинок (будівлю/споруду) є одночасним переходом права власності й на земельну ділянку (в порядку застосування вимог ч.4 ст.263 ЦПК України та ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»). Згідно принципу цілісності земельної ділянки із будівлею, яка на ній розташована, право особи на користування з/д незалежно від її розмірів припиняється із припиненням права власності цієї особи на будівлю (ВСУ у справі №6-2225цс16). Водночас, Верховний Суд звернув увагу на наступне. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 Цивільного кодексу України). Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (постанови Верховного Суду від 13.05.2020, справа №700/670/16-ц; від 12.10.2016, справа №6-2225цс16). Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який, хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018, справа №910/18560/16). Особа, яка набула право власності на нерухоме майно фактично стає орендарем земельної ділянки, на якій воно розміщене, у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника (постанова Верховного Суду від 26.05.2020, справа №921/613/17-г). Між тим, новий власник будинку (будівлі/споруди), захищаючи своє право, не може ставити вимогу про витребування із чужого незаконного володіння земельної ділянки, оскільки ним набуто разом із правом власності на житловий будинок (будівлю/споруду) право власності на земельну ділянку, на яких вона належала попередньому власнику (постанова Верховного Суду від 27.11.2019, справа №461/2328/16-ц). Перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості (постанова Верховного Суду від 18.02.2020, справа 907/132/19). Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Верховного Суду від 20.02.2020, справа №909/108/19). Таким чином, навіть примусово втративши право власності на жилий будинок, (будівлю/споруду), одночасно втрачається і право власності на земельну ділянку, на якій розташовано об`єкт нерухомості. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від них. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули право власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, а тому позивач вважає за необхідне скасувати запис/рішення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки загальною площею 0,1000 га. кадастровий номер 3223110100:01:066:0074, що розташована в [ADDRESS] , оскільки право користування земельною ділянкою у позивача виникло ще в 1960 році в період будівництва будинку та підтверджено на підставі рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради № 710 від 28.10.1997 року, то таке право не може бути обмежено. Відповідно до ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші, цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З аналізу зазначених норм Цивільного кодексу України право на звернення до суду має особа, яка має матеріально-правову заінтересованість у справі. У цьому як раз полягає суть принципу диспозитивності господарського процесу. Основним проявом дії принципу диспозитивності у процесуальному законодавстві, одним із аспектів якого є положення про те, що кожна особа повинна дбати про своє право, і ніхто не зобов`язаний дбати про права інших, якщо останнє не є обов`язком в силу закону чи договору. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право володіння, користування та розпорядження майном, відповідно до вимог статті 317 ЦК України, належить власникові майна, а право володіння згідно ст. 398 ЦК України, виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також з інших підстав, установлених законом. Згідно з ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до приписів ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. В розумінні ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. За умовами ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. Виходячи із змісту ст. 16 та ст. 387 ЦК України одним із способів захисту права власності є витребування майна з чужого незаконного володіння, тобто віндикаційний позов, з яким має право звернутись як власник майна, так і особа, яка має речові права на це майно. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Зазначений спосіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватись належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. При цьому, позивачем за віндикаційним позовом має бути неволодіючий власник, а відповідачем - незаконний володілець майна власника. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна із чужого незаконного володіння. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, зокрема це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін. Відповідно до ст.400 ЦК України, недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яке має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Згідно зі ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Частиною 1 ст. 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Оцінюючи обраний позовом спосіб захисту порушених прав шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Позивачем послідовно доведено, що належне їй майно вибуло з її законного володіння поза її волею. Таким чином, за положеннями зазначених правових норм власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужено попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статями 387 і 388 ЦК України. Саме такий правовий висновок сформований Верховним Судом України в постанові від 17.12.2014р. № 6-140цс14від. Оскільки позивачем доведено всі юридичні факти, які визначені статтями 387 і 388 ЦК України, зокрема: законність набуття права власності [PERSON] на спірні земельні ділянки, які вибули з її володіння поза її волею, наявними є передбачені ст.ст. 387 і 388 ЦК України підстави для витребування від [PERSON] на користь позивача [PERSON] спірних земельних ділянок із незаконного володіння. Наведені позивачем факти свідчать про фактичну неправомірність вибуття спірних земельних ділянок, оскільки незаконне вибуття спірних земельних ділянок у приватну власність іншим особам без відчуження їх власником або відмови власника від права власності на них тощо не може свідчити про наявність волі власника, у розумінні статті 388 ЦК України, на розпорядження спірним майном. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності в останнє, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призведе до ефективного захисту прав позивачки, яка є власником спірних земельних ділянок. Таким чином, обраний позовом спосіб захисту може вважатись ефективним і загалом є обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно. Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачки критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на таке, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статтей 1,2,6,10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі і коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. В даному випадку відповідачка всупереч волі власника фактично користується володіє належним позивачці нерухомим майном, обмежує позивачку у реалізації правомочностей власника нерухомого майна. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. За нормами ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Як учасник цивільних відносин позивачка вправі очікувати ефективного судового захисту свого цивільного права та інтересу. Отже правовідносини, пов`язані із захистом набутого у встановленому законом порядку права власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність отримання відповідачкою цивільних прав на фактично те ж майно всупереч закону, такому суспільному інтересу не відповідає. За таких обставин, на думку суду, у цій справі саме «суспільним», «публічним» інтересом обумовлюється втручання у право власності відповідачки, оскільки звернення належного позивача до суду із вимогою відновлення становища, що існувало до порушення закону при набутті у володіння відповідачкою спірних земельних ділянок є задоволення суспільної потреби у відновленні законності у земельних правовідносинах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності на нерухоме майно, захист такого права шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення закону і прав власника. В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Враховуючи викладене, суд звертає увагу на те, що відповідачка не може вважатись особою, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, а обставини за якими майно було набуте у власність, та її поведінка у сукупності із висновками судів у чинних судових рішеннях свідчать про те, що вона набула право власності у неправомірний спосіб, ознаки добросовісності у її поведінці відсутні. За таких обставин, на думку суду, задоволення позовних вимог не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. За таких обставин, під час розгляду справи виявлено порушення прав та законних інтересів позивачки, які підлягають судовому захисту. Таким чином, суд вважає можливим, скасувати рішення Обухівської міської ради № 954/45-41-VII від 27.11.2018 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га. кадастровий номер 3223110100:01:066:0074, що розташована в [ADDRESS] . Витребувати з незаконного володіння [PERSON] - (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] - РНОКПП [NUMBER] ) земельну ділянку загальною площею 0,1000 га. кадастровий номер 3223110100:01:066:0074, що розташована в [ADDRESS] , тобто задовольнити позов повністю. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, загалом знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved