Jurisdiction: civil
Date: 2023-08-21 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою в порядку захисту прав споживачів подану через систему «Електронний суд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про визнання недійсним попереднього договору, стягнення сплаченого авансу, інфляційних витрат, стягнення пені та витрат на правничу допомогу, звернувся адвокат Гончаров Віталій Миколайович. В обґрунтування позовних вимог адвокат зазначив, що з метою придбання автомобіля позивач звернувся до відповідача, який запропонував укласти попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, Між сторонами 15.12.2021 року було укладено передній договір, за умовами якого сторони зобов`язались укласти основний договір у строк до 30.04.2022 р. На виконання умов попереднього договору позивач 15.12.2021 року сплатив відповідачу в якості завдатку 102 270 грн. 32 коп., в подальшому, 05.02.2022 року позивач перерахував кошти у розмірі: 87 286 грн. 15 коп., а всього 189 556 грн. 47 коп., що підтверджується платіжними дорученнями. Представник зазначає, що відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг, відповідач мав укласти з позивачем основний договір до 30.04.2022 року та передати йому автомобіль, однак, відповідач прострочив зобов`язання на 108 днів, умови договору не виконані. На підставі викладеного представник позивача просить: визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений 15.12.2021 року між [PERSON] та ТОВ «Везем Шиппінг»; стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого авансу у розмірі: 189 556, 47 гривень; інфляційний витрат у розмірі: 12 557, 90 гривень; пені в сумі: 614 162, 96 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі: 5 000 гривень. Ухвалою суду від 05 вересня 2022 року позовну заяву було залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 177 ЦПК України. На адресу суду 19.09.2022 року (вх. № 16858) надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, згідно якої представник позивача надав суду позовну заяву в новій редакції з якої виключено вимоги щодо стягнення моральної шкоди. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2022 року позовну заяву було прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в підготовче засідання. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. На адресу суду, 16.11.2022 року (вх. № 8168) представником відповідача було направлено клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.41-42). Станом на час розгляду справи представник з матеріалами справи не ознайомився, з будь-якими додатковими клопотаннями не звертався. Ухвалою суду від 30 травня 2023 року підготовче провадження по цивільній справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Чергове судове засідання у справі призначено на 22 серпня 2023 року. Сторони до суду не з`явились. Разом з цим, в матеріалах справи міститься заява представника позивача адвоката Гончарова В.М., від 15.11.2022 року (вх. №22370) про слухання справи за відсутності сторони позивача, в якій представник зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.38-39). Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про час та місце слухання справи неодноразово повідомлявся, до суду не з`явився, про причини не явки суду не повідомив, з будь якими заявами не звертався. Згідно поштового повідомлення, судову повістку відповідач не отримав з підстав «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.68). Відповідно до п.1 ч.7 ст. 128 ЦПК України судові повістки - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Таким чином, судом було дотримано норм цивільно-процесуального законодавства та здійснено виклик відповідача за юридичною адресою. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 22 серпня 2023 року вирішено провести заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Предметом позовних вимог є: визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу укладеного 15.12.2021 року; стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого авансу в розмірі: 189 556, 47 грн.; суми інфляційних втрат в розмірі: 12 557, 90 грн.; пені в розмірі 614 162, 96 грн., та стягнення витрат на правничу допомогу. Судом досліджується копія попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП -11139 від 15.12.2021 року. Згідно даного договору предметом є: 1.1. сторони зобов`язуються укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належний стороні 1 транспортний засіб марка «VOLKSWAGEN» 2010 року випуску. п.1.2. за договором сторони зобов`язались до 30.04.2022 року укласти основний договір. п.1.3. сторони гарантують, що на момент укладання Основного договору транспортний засіб, визначений у п.1.1. цього Договору, буде належати їй та не буде знаходиться під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами тощо. п.1.4. сторона -2 стверджує, що володіє достатньою інформацією про транспортний засіб, його вартість, якісні та технічні характеристики. п.1.5. сторона -1 здійснила викуп ТЗ з он-лайн -аукціону після його погодження зі стороною 2. Згідно розділу 2 Договору - ціна та порядок проведення розрахунків, сторони погодили наступне. 2.1.продаж ТЗ визначається між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі: 7 021, 00 доларів США, що за курсом НБУ на дата укладення договору становить - 189 556, 47 гривень, у тому числі ПДВ 31 592, 74 грн., та сплачується стороною 2 в безготівковій формі на поточний рахунок сторони 1 в національній валюті України. п.2.2. - сторони домовились про такий порядок проведення розрахунків за цим Договором п.2.3.- сторона -2 сплачує в день підписання Договору стороні 1 в якості завдатку першу частину суми вартості ТЗ на рахунок сторони 1 в розмірі 3 788, 00 доларів США, що за курсом НБУ становить 102 270, 32 гривні, в тому числі ПДВ 17 044, 06 грн. п.2.4.наступні розрахунки за ТЗ здійснюються стороною 2 на розрахунковий рахунок сторони 1 відповідно до встановлених нею рахунку, але не пізніше строку, встановленого в п.1.2. Договору п.2.5. сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення Основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки завдані простроченням. Крім іншого, даний Договір містить в собі умови щодо переходу права власності, терміни договору, обставини форс-мажору, інші умови (а.с.16-17). Позивач зазначає, що на виконання умов договору 15.12.2021 року ним було сплачено на рахунок відповідача кошти в сумі 102 270, 32 грн. в подальшому 05.02.2022 року - 87, 286, 15 грн. Дані обставини підтвердженні квитанціями (а.с.10,11). Судом встановлено, що за умовами Договору сторони мали до 30.04.2022 року укласти Основний договір. Однак, як встановлено матеріалами справи Основний договір станом на час розгляду справи не укладено. З 30.04.2022 року прострочення зобов`язання становить 108 днів. Позивач зазначає, що ТЗ стороні 1 не належить, право власності на визначений ТЗ не зареєстровано, що робить не можливим укладення Основного договору. Умови договору порушені в одноособовому порядку стороною 1 Договору. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як передбачено ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Судом встановлено, що Договором від 15.12.2021 року були передбачені строки його виконання, строки здійснення оплати за договором, тощо. Судом встановлено, що позивач, сторона 2 Договору виконав зобов`язання за договором, однак, відповідач, сторонам -1 Договору в одноособовому порядку допустив порушення умов договору. Судом встановлено, що позивач укладаючи попередній договір, бажав настання реальних наслідків якнайшвидшого отримання у власність бажаного автомобіля, що відповідно підтверджується наданими платіжними доручення щодо сплати коштів, згідно до умов попереднього Договору. За змістом статей 626, 628 ЦК України - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення. Судом встановлено, що основний договір з купівлі-продажу транспортного засобу мав бути укладений сторонами 30.04.2022 року, що визначено попереднім договором, також позивачем було внесено плату за попереднім договором. У будь-якому випадку, навіть при наявності у відповідача труднощів у придбанні майна у третіх осіб, основний договір мав бути укладений не пізніше 30.04.2022 року, а якщо у зазначений термін не укладений, то зобов`язання за ним є припиненими. Оскільки відповідачем умови попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу у встановлений строк не виконані, майно не придбане та у власність позивача не передане, основний договір не укладений, оспорений правочин є припиненим. Відповідно до постанови Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 394/301/19, припинення договору не є перешкодою для визнання його недійсним у судовому порядку, за наявності для цього підстав. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів», умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Крім того, споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним, суд виходить із того, що відповідач, як суб`єкт господарювання, не спеціалізується на торгівлі колісними транспортними засобами, а спеціалізується, зокрема, на посередництві у торгівлі іншими товарами та товарами широкого асортименту, тому укладаючи з позивачем договір, найменований як попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, зазначаючи у ньому товариство, що власником майна не є, як продавця, відповідач вчинив умисні дії із введення позивача в оману щодо предмету договору. Включивши до договору положення про умови щодо строку дії попереднього договору до 30.04.2022 року, відповідач у такий протиправний спосіб заволодів можливістю користуватись коштами позивача протягом тривалого терміну, без будь-яких договірних правових наслідків для себе. Оскільки введення споживача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину та використання нечесної підприємницької практики є підставою для визнання договору недійсним. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами, який би за своєю формою та змістом відповідав закону. Оскільки договір купівлі-продажу рухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, то передана відповідачу сума коштів є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, у разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків. Аналогічних висновків щодо застосування норми статті 570 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року № 367/661/16-ц. Відповідно до ст. ст. 570, 571 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання й на забезпечення його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається в кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості. Відповідно до додаткової угоди укладеної 25.12.2021 року до Договору № ПКП-11139 зазначено - сторона 2 передає стороні 1 в якості завдатку першу частину суми вартості транспортного засобу. Отже, з урахуванням викладеного, зазначена сума внесеного авансу підлягає поверненню позивачу. Окрім того, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Так, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14- 59Ідеї8), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12- 105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно розрахунку, наданого позивачем, сума інфляційних витрат складає 12 557, 90 грн. Вказана сума підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частинами першою, третьою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, а з моменту порушення являє собою міру відповідальності. Слід зазначити, що попереднім договором сторони між іншим визначили відшкодування збитків завданій стороні у зв`язку з невиконанням договором (п.2.5). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Вказаний висновок узгоджується із висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від27 серпня 2020 року у справа №587/823/19. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача слід стягнути пеню у розмірі 614 162,96 грн. за 108 днів прострочення виконання зобов`язання. Що відповідно рахується за наступним: 189, 556,47 грн. (внесені кошти за договором) *108 днів прострочення*3% =614 162,96 грн. Отже, матеріалами справи встановлено, що між сторонами було укладено попередній договір, умови якого передбачали укладення основного договору до 30.04.2022 року, договір не виконано, основний договір не укладено, порушення умов договору сталось з вини відповідача. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Вирішуючи даний спір, з метою захисту прав позивача, як споживача послуги, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з цим, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі: 5 000 гривень, суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Згідно Договору про надання правової допомоги укладеного 03.08.2022 року, сторони визначили розмір гонорару, який відповідно становить 5 000 гривень (а.с.8). Таким чином, суд дійшов висновку, що судові витрати у вигляді оплати послуг на надання правничої допомоги є доведеними, співмірними, а відтак підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у сумі - 8163 гривні.

Outcome: approved