Jurisdiction: civil
Date: 2023-09-03 00:00:00

Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . В позові зазначив, що відповідач, яка є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , злісно ухиляється від виконання обов`язку з виховання та утримання дитини, у зв`язку з чим 24 жовтня 2018 року хлопчик взятий на облік як дитина, що опинилася у складних життєвих обставинах, службою у справах дітей Запорізької міської ради. Протягом двох років уповноваженими службовими особами органу з захисту прав дітей з відповідачкою проводилась профілактична робота щодо неприпустимості нехтування батьківськими обов`язками, внаслідок чого відповідно до наказу служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 04.12.2020 року хлопчика знято з обліку як такого, що опинився в складних життєвих обставинах. Проте за спливом двох років дитину було знову поставлено на вказаний облік за заявою [PERSON] , який доводиться братом відповідачці, про відсутність з її боку належного догляду за малолітнім сином. Внаслідок проведеної перевірки встановлено, що хлопчик часто залишається покинутим матір`ю без продуктів харчування, дитячий садок відвідує рідко, куди доставляється в неохайному вигляді, голодним, дитина має низький рівень розвитку, що не відповідає його віку. У зв`язку з викладеними обставинами дитину на підставі акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину від 14.02.2022 року хлопчика було доставлено до комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча лікарня № 1» Запорізької міської ради, а 24 лютого 2022 року 2022 року дитину влаштовано до комунальної установи «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко», під опікою якої дитина знаходиться і на час подання позову. За час перебування хлопчика у виховному закладі мати не відвідала сина жодного разу, інтересу до стану його здоров`я не виказувала, заяв про повернення хлопчика до родини не подавала. Відповідачка повністю усунулася від виконання покладених на неї законом обов`язків, не бере участі в утриманні сина, бажання повернути дитину в сім`ю не висловлює; місцезнаходження матері станом на час подання позову є невідомим. На підставі викладеного просить про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо сина та стягнення з неї аліментів на утримання [PERSON] на користь особи чи установи, на утриманні якої буде знаходитися хлопчик, в розмірі частини заробітку (доходу) відповідача, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання представник позивача не з`явилася, надавши письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, вирішення справи без її участі, згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Представник третьої особи - комунальної установи «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» Запорізької обласної ради, до суду не з`явився, надавши клопотання про вирішення справи без його участі. Вказані обставини у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили проведення судового розгляду у відсутність зазначених учасників. Відповідач, належним чином повідомлена про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явилася з невідомих причин. Відзив на позов та клопотання про вирішення справи у її відсутність або про відкладення судового засідання не надала. Зазначені обставини в силу ст. 280 ЦПК України є підставою для вирішення справи при заочному розгляді на підставі згоди представника позивача, висловленої в її письмовій заяві. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що відповідач є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а. с. 11). Особисті немайнові права та обов`язки батьків і дітей внормовані Главою 13 СК України. Одним з важливіших прав батьків є переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України). Здійснення цього права є одночасно і обов`язком батьків, передбаченим статтею 150 СК України, виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Наведене правило сімейного законодавства узгоджується зі змістом ст. 12 Закону України «Про дитинство», відповідно до якої виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Зазначені положення сімейного законодавства, а також законодавства про охорону дитинства свідчать про беззаперечну важливість виховання дитини у формуванні її особистості, значення якого є не меншим, ніж значення утримання дитини, а закон не містить лише рекомендації щодо участі батьків у вихованні дітей, а покладає на них обов`язок вчинення цих дій. Разом з тим, вказане право не є таким, що невід`ємне від особи батьків, а може бути припинено на підставі рішення суду. Статтею 164 СК України врегульовано підстави позбавлення батьківських прав, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Таким чином, навмисне невиконання обов`язку з виховання дитини тягне за собою наслідки, передбачені статтею 164 СК України. Як випливає з роз`яснень п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд приймає на користь доводів позову висновок органу опіки та піклування, наявність якого в силу ст. 19 СК України є обов`язковою при розгляді справ цієї категорії (а. с. 8-10) і який містить посилання на повну відсутність проявів батьківської опіки щодо сина з боку відповідачки, що виражається у відсутності спілкування матері з сином, відсутності з боку матері піклування про духовний та фізичний розвиток хлопчика, ненаданні дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, відсутності сприяння у засвоєнні донькою загальновизнаних норм моралі, відсутності інтересу до внутрішнього світу сина. Означений висновок також містить умовивід про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Надані суд фактичні дані, а саме: накази начальника служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про постановку [PERSON] на облік як дитини, що опинилася у складних життєвих обставина (а. с. 15, 22); акт обстеження умов проживання про незадовільні побутові умови, в яких перебувала дитина під час проживання в родині (а. с. 24); звернення Запорізького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді до відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради з інформацією про злісне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків (а. с. 16, 18); інформація головного лікаря комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 8» департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради про те, що поведінка матері [PERSON] містить в собі загрозу для здоров`я дитини (а. с. 17); акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину від 14.02.2022 року про те, що хлопчика [PERSON] було доставлено до комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча лікарня № 1» Запорізької міської ради (а. с. 20); звернення директора комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча лікарня № 1» Запорізької міської ради до начальника відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про перебування дитини на підставі акту про покинуту дитину у зазначеному закладі охорони здоров`я (а. с. 21); інформація директора закладу дошкільної освіти (ясел-садку) № 186 «Рожева зоренька» департаменту освіти і науки Запорізької міської ради про неналежне виконання відповідачкою обов`язків з виховання та утримання дитини (а. с. 23), - підкріплюють міркування суду щодо можливості вирішення спору на користь позивача, оскільки свідчать про свідоме невиконання матір`ю своїх обов`язків з виховання хлопчика. За вказаних обставин позбавлення батьківських прав, на думку суду, не зашкодить інтересам гармонійного розвитку дитини. Встановлені судом фактичні обставини також свідчать про те, що відповідачка не вчиняє жодних дій з захисту своїх батьківських прав шляхом звернення до органу опіки та піклування, до виховного закладу, куди поміщена дитина, задля поновлення спілкування з сином та участі у його вихованні і утриманні. Про байдужість відповідачки до свого права свідчить і її поведінка під час судового розгляду, за якої, будучи обізнаною про існування в провадженні суду вказаного спору, вона з відзивом на позов не звернулась, ігнорує судові засідання, що зумовило проведення заочного судового розгляду, і ці обставини не дають підстав для ухвалення рішення на її користь. За вказаних обставин у суду немає жодного сумніву в тому, що відповідачка не лише не відіграє жодної ролі у життєдіяльності та формуванні особистості дитини, а й навпаки, - її присутність у житті сина за наведених судом особливостей способу її життя відбивалася б згубно на фізичному та психологічному стані та розвитку дитини. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей. Дослідженими судом доказами встановлено, що відповідач повністю усунулася від утримання сина. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України ураховує стан здоров`я й матеріальне становище дитини, а також платника аліментів, відсутність у неї непрацездатних батьків, в утриманні яких вона брала б участь, інших дітей, інші суттєві обставини. Так як законодавством встановлений мінімальний розмір аліментів на утримання дитини, відповідач непрацевлаштована і не має постійного доходу, суд у відповідності до ст. ст. 182, 184 СК України суд вважає за необхідне стягнути з неї аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі частини її доходів, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення хлопчиком повноліття. Суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави витрати по оплаті судового збору в сумі 2145 коп. 20 коп., пільги зі сплати якого має позивач.

Outcome: approved